Stikkmygg
Stikkmygg | |||
---|---|---|---|
![]() Foto: Mr. Ripp | |||
Nomenklatur | |||
Culicidae Meigen, 1818 | |||
Populærnavn | |||
stikkmygg[1] | |||
Klassifikasjon | |||
Rike | Dyr | ||
Rekke | Leddyr | ||
Klasse | Insekter | ||
Orden | Tovinger | ||
Økologi | |||
Antall arter: | 38 arter i Norge ca. 3 700 i verden | ||
Habitat: | på land, men med larvestadie i vann | ||
Utbredelse: | alle verdensdeler | ||
Inndelt i | |||
|
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/48/Aedes_aegypti_biting_human.jpg/250px-Aedes_aegypti_biting_human.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/18/Mosquito_larva.jpg/250px-Mosquito_larva.jpg)
Stikkmygg eller stikkemygg (Culicidae) er en familie av mygg og den organismegruppen folk flest forbinder med ordet «mygg». De er fra 3 mm til ca. 15 mm, de fleste under 10 mm.
Liv og utvikling
Anatomi
Ser en godt etter har stikkmyggene hår på vingene og noen ganger mørke tegninger eller skjell (som hos sommerfugler) langs årer eller vingekanten. På dette kan de lett kjennes fra andre mygg, dersom de også har den lange stikkende munnen (snabelen) midt foran på hodet. Snabelen er svært tynn, og ligger i en fin slire. Denne snabelen brukes til å suge blod og er lengre enn antennene som har 15 ledd. Hodet er forholdsvis lite og dekkes av store fasettøyne, palpene er korte.
Orienteringsevne
Mange arter mygg flyr gjerne mot lys, som utelamper, men stikkmygg gjør ikke det. Den flyr helst i skumringen eller i nattemørke. Den navigerer etter lukt og ånde fra et menneske eller et dyr som de kan suge blod av.[trenger referanse]
Stikkemygg kan fly trygt i nattemørke fordi de kan føle luftstrømmen som reflekteres fra vegg, gulv og andre ting.[2][3]
Larver og pupper
Larver og pupper utvikles i stillestående vann. Utviklingen kan gå fort, kanskje bare ett par uker, dersom temperaturen er høy, og seinere dersom det er kaldt. Både i store sjøer eller i små vannpytter. Eggene legges i vann, der de klekkes. Larvene puster med et ånderør som sitter på bakkroppen, de må opp til overflaten for å puste med jevne mellomrom.
Puppen hos stikkemygg er spesiell ved at den er bevegelig. Myggen er ikke i hvile i puppestadiet, men må opp for å puste. Ofte henger disse larvene og puppene i vannoverflaten, men blir lett skremt, og dykker da ned til bunnen med vrikkende svømmebevegelser. Puppene kan skilles fra larvene ved at brystpartiet er svært tykt. Puppestadiet varer fra 2 til 5-6 dager.
Lyd
De ulike artene har hver sin sang, eller summing. Lyden kommer fra vingene som slår (vingeslagene) og litt ulike vinger gir litt ulik lyd. Disse forskjellene i frekvens er svært små, men hanner og hunner bruker denne unike summingen for å finne hverandre.
Myggstikk
Myggstikk kommer av at hunnmyggen stikker hull for å kunne suge ut litt blod som kan brukes i eggproduksjonen. Ikke alle arter er like plagsomme for oss mennesker, men myggstikk er uansett plagsomt, og klør. Hunnmyggen suger blod av varmblodige pattedyr. Noen arter går bare på fugler, eller enkelte arter dyr. Noen lever på steder der mennesker sjeldent oppholder seg. Når vanlig stikkemygg stikker, sprøyter den først inn et antikoagulerende stoff. Deretter suger den blod blandet med dette. Dette stoffet gir den velkjente kløen. Det beste er å ikke begynne å klø.[trenger referanse] Det finnes også salver som reduserer kløen.[bør utdypes]
Ikke alle stikker
Hannen stikker ikke. Den er «fredelig» av seg og nøyer seg med nektar som føde. Det er bare hunnmyggen som suger blod og det må den for å få proteiner for å utvikle og legge mange egg. En hunnmygg som har fått et godt måltid blod klarer å produsere omtrent ti ganger så mange egg som en hunne som ikke har funnet blod.
Sykdomsspredere
I Norge representerer neppe myggstikk fare for overføring av dødelige sykdommer. Dette er likevel et alvorlig problem i varmere strøk på jorden. Arter av stikkemygg kan overføre gulfeber,malaria, dengue, vestnilfeber, Chikungunyafeber og elefantsyke.
Malariamyggen, (slekten Anopheles), tilhører stikkmyggene. Den sprer sykdommen malaria og er en stor plage i mange tropiske områder. I Norge har vi tre myggarter tilhørende malariamyggslekten: Anopheles maculipennis, Anopheles messeae og Anopheles claviger. Malariaparasitter eksisterer derimot ikke i Norge i dag.[trenger referanse] Ifølge Verdens helseorganisasjon (WHO) smittes mer enn 500 millioner mennesker av malaria hvert år, og over 2 millioner dør hvert år av det, de fleste barn i Afrika, sør for Sahara.
Gulfebermyggen, (Aedes aegypti), kan overføre gulfeber og denguefeber. Chikungunyafeber kan være er et problem på Mauritius, Réunion, Seychellene, Madagaskar og Andra Pradesh i India. Sykdommen er ikke dødelig, men gir kraftige leddsmerter som kan vare i flere uker til måneder.
Generelt om mygg
Mygg tilhører tovingene, de har som navnet sier bare ett par vinger. Det bakerste vingeparet er erstattet av (omdannet til) to svingkøller eller kølleformede balanseorganer. Mygg kan bare skilles fra fluene ved å se på antennene, som skal ha mer enn 4 ledd og være av typen trådformede, der leddene er mer eller mindre like store. (vanskelig å se, kan kreve forstørrelse). Mygg har ofte litt mer spisse og lengre vinger, lengre bein og en litt slankere kropp enn fluer. Men det ytre utseendet til noen mygg kan være svært likt en flue, som hos Gjødselmyggene og Knotten. Alle mygg gjennomgår en fullstendig forvandling.
Systematisk inndeling med fokus på norske arter
Systematikken følger i hovedsak Beuk, Dr Paul & Pape, Dr Thomas. 2004.[4], som omfatter de europeiske artene. Det er nærmere 3 700 arter på verdensbasis. I Norge er det i underkant av 40 arter, de har i denne oversikten fått anført sin utbredelse i Norge.
- Tovinger (Diptera)
- Mygg (Nematocera)
- overfamilien Culicoidea
- familien Stikkmygg (Culicidae)
- underfamilien Anophelinae
- slekten malariamygg, Anopheles Meigen, 1818
- Anopheles algeriensis Theobald, 1903
- Anopheles atroparvus Van Thiel, 1927
- Anopheles claviger (Meigen, 1804) – bare kjent fra Akershus i Norge
- Anopheles hyrcanus (Pallas, 1771)
- Anopheles labranchiae Falleroni, 1926
- Anopheles maculipennis Meigen, 1818 – Østlandet, et isolert funn fra Hordaland
- Anopheles messeae Falleroni, 1926 – bare kjent fra Akershus i Norge
- Anopheles plumbeus Stephens, 1828
- Anopheles subalpinus Hackett & Lewis, 1935
- slekten Bironella
- slekten Chagasia
- slekten malariamygg, Anopheles Meigen, 1818
- Underfamilien Culicinae
- stammen Aedeomyiini
- slekten Aedeomyia Theobald, 1901
- stammen Aedini
- slekten Abraedes
- slekten Acartomyia
- slekten Aedes Meigen, 1818
- gulfebermygg, Aedes aegypti (Linnaeus, 1762) – ikke i Norge, en alvorlig smittebærer i varme land, særlig i byer
- Aedes cinereus Meigen, 1818 – over hele landet
- Aedes geminus Peus, 1970
- Aedes rossicus Dolbeškin, Gorickaja & Mitrofanova, 1930 – Akershus
- underslekten Aedimorphus Theobald, 1903
- Aedes vexans (Meigen, 1830) Østlandet
- slekten Armigeres
- slekten Ayurakitia
- slekten Aztecaedes
- slekten Bifidistylus
- slekten Borichinda
- slekten Bruceharrisonius
- slekten Catageiomyia
- slekten Catatassomyia
- slekten Collessius
- slekten Cornetius
- slekten Dahliana
- slekten Danielsia
- slekten Dendroskusea
- slekten Dobrotworskyius
- slekten Downsiomyia
- slekten Elpeytonius
- slekten Eretmapodites
- slekten Fredwardsius
- slekten Georgecraigius
- slekten Geoskusea
- slekten Gilesius
- slekten Gymnometopa
- slekten Haemagogus
- slekten Heizmannia
- slekten Himalaius
- slekten Hopkinsius
- slekten Howardina
- slekten Hulecoeteomyia
- slekten Jarnellius
- slekten Jihlienius
- slekten Kenknightia
- slekten Kompia
- slekten Levua
- slekten Lewnielsenius
- slekten Luius
- slekten Macleaya
- slekten Molpemyia
- slekten Mucidus
- slekten Nyctomyia
- slekten Ochlerotatus Lynch-Arribálzaga, 1891
- underslekten Finlaya Theobald, 1903
- Ochlerotatus eatoni Edwards, 1916
- Ochlerotatus echinus Edwards, 1920
- Ochlerotatus geniculatus (Olivier, 1791) [Aedes geniculatus] – bare kjent fra Vest-Agder i Norge
- Ochlerotatus gilcolladoi (Villa, Rodriguez & Llera 1985)
- Ochlerotatus japonicus (Theobald, 1901)
- underslekten Ochlerotatus Lynch-Arribálzaga, 1891
- Ochlerotatus annulipes (Meigen, 1830)
- Ochlerotatus cantans (Meigen, 1818) [Aedes cantans] – Sør- og Østlandet
- Ochlerotatus caspius (Pallas, 1771) [Aedes caspius] – bare kjent fra Østfold i Norge
- Ochlerotatus cataphylla (Dyar, 1916) [Aedes cataphylla] – Østlandet og Midt-Norge
- Ochlerotatus communis (DeGeer, 1776) [Aedes communis] – over hele landet
- Ochlerotatus cyprius (Ludlow, 1919)
- Ochlerotatus detritus (Haliday, 1833) [Aedes detritus] – Østfold, Buskerud og Aust-Agder
- Ochlerotatus diantaeus (Howard, Dyar & Knab, 1913) [Aedes diantaeus] – spredt over hele landet
- Ochlerotatus dorsalis (Meigen, 1830) [Aedes dorsalis] – Østlandet og Møre og Romsdal
- Ochlerotatus excrucians (Walker, 1846) [Aedes exrucians] – Østlandet og Nord-Norge
- Ochlerotatus flavescens (Müller, 1764)
- Ochlerotatus hexodontus (Dyar, 1916) [Aedes hexodontus] – Østlandet og Nord-Norge
- Ochlerotatus hungaricus (Mihályi 1955)
- Ochlerotatus impiger (Walker, 1848) [Aedes impiger] – Østlandet og Norde-Norge
- Ochlerotatus intrudens (Dyar, 1919) [Aedes intrudens] – Østlandet og Nord-Norge
- Ochlerotatus leucomelas (Meigen, 1804) [Aedes leucomelas] – Østfold og Akershus
- Ochlerotatus nigrinus (Eckstein, 1918) [Aedes nigrinus] – spredt på Sør- og Østlandet
- Ochlerotatus nigripes (Zetterstedt, 1838) [Aedes nigripes] – Finnmark og Svalbard
- Ochlerotatus pionips (Dyar, 1919) [Aedes pionips] – Østlandet og Nord-Norge
- Ochlerotatus pullatus (Coquillett, 1904) [Aedes pullatus] – NordTrøndelag og nordover
- Ochlerotatus punctodes (Dyar, 1922) [Aedes punctodes] – Østlandet, et funn i Nordland
- Ochlerotatus punctor (Kirby, 1837) [Aedes punctor] – vanlig over hele landet
- Ochlerotatus riparius (Dyar & Knab, 1907) [Aedes riparius] – Buskerud
- Ochlerotatus sticticus (Meigen, 1838) [Aedes sticticus] – Østlandet
- underslekten Rusticoidus Shevchenko & Prudkina, 1973
- Ochlerotatus refiki (Medschid, 1928)
- Ochlerotatus rusticus (Rossi, 1790)
- underslekten Finlaya Theobald, 1903
- slekten Opifex
- slekten Patmarksia
- slekten Petermattinglyius
- slekten Phagomyia
- slekten Polyleptiomyia
- slekten Psorophora
- slekten Rampamyia
- slekten Rhinoskusea
- slekten Sallumia
- slekten Stegomyia Theobald, 1903
- Stegomyia albopicta (Skuse, 1895)
- slekten Tanakaius
- slekten Tewarius
- slekten Udaya
- slekten Vansomerenis
- slekten Verrallina
- slekten Zavortinkius
- slekten Zeugnomyia
- stammen Culicini
- slekten Culex Linnaeus, 1758
- underslekten Barraudius Edwards, 1921
- Culex modestus Ficalbi, 1889
- underslekten Culex Linnaeus, 1758
- underslekten Maillotia Theobald, 1907
- Culex arbieeni Salem, 1938
- Culex deserticola Kirkpatrick, 1925
- Culex hortensis Ficalbi, 1889
- underslekten Neoculex Dyar, 1905
- Culex impudicus Ficalbi, 1890
- Culex martinii Medschid, 1930
- Culex territans Walker, 1856 – nord til Møre og Romsdal
- underslekten Barraudius Edwards, 1921
- slekten Deinocerites
- slekten Galindomyia
- slekten Lutzia
- slekten Culex Linnaeus, 1758
- stammen Culisetini
- slekten Culiseta Felt, 1904
- underslekten Allotheobaldia Broelmann, 1919
- Culiseta longiareolata (Macquart, 1838)
- underslekten Culicella Felt, 1904
- Culiseta fumipennis (Stephens, 1825) – bare kjent fra Østfold i Norge
- Culiseta litorea (Shute, 1928)
- Culiseta morsitans (Theobald, 1901) – spredt nord til Møre og Romsdal
- Culiseta ochroptera (Peus, 1935)
- underslekten Culiseta Felt, 1904
- Culiseta alaskaensis (Ludow, 1906) – Østlandet og Finnmark
- stor husmygg Culiseta annulata (Schrank, 1776) – vår største art. Spredt til Møre og Romsdal
- Culiseta atlantica (Edwards, 1932)
- Culiseta bergrothi (Edwards, 1921) – over hele landet
- Culiseta glaphyroptera (Schiner, 1864)
- Culiseta subochrea (Edwards, 1921) – bare kjent fra Hedmark i Norge
- underslekten Allotheobaldia Broelmann, 1919
- slekten Culiseta Felt, 1904
- stammen Ficalbiini
- slekten Ficalbia
- slekten Mimomyia
- stammen Hodgesiini
- slekten Hodgesia Theobald, 1904
- stammen Mansoniini
- slekten Coquilettidia Dyar, 1905
- underslekten Coquillettidia Dyar, 1905
- Coquillettidia buxtoni (Edwards, 1923)
- Coquillettidia richardii (Ficalbi, 1889) – Østfold og Akershus
- underslekten Coquillettidia Dyar, 1905
- slekten Mansonia Blanchard, 1901
- slekten Coquilettidia Dyar, 1905
- stammen Orthopodomyiini
- slekten Orthopodomyia Theobald, 1904
- underslekten Orthopodomyia Theobald, 1904
- Orthopodomyia pulcripalpis (Rondani, 1872)
- underslekten Orthopodomyia Theobald, 1904
- slekten Orthopodomyia Theobald, 1904
- stammen Sabethini
- slekten Isostomyia
- slekten Johnbelkinia
- slekten Kimia
- slekten Limatus
- slekten Malaya
- slekten Maorigoeldia
- slekten Onirion
- slekten Runchomyia
- slekten Sabethes
- slekten Shannoniana
- slekten Topomyia
- slekten Trichoprosopon
- slekten Tripteroides
- slekten Wyeomyia
- stammen Toxorhyncitini
- slekten Toxorhynchites Theobald, 1904
- stammen Uranotaeniini
- slekten Uranotaenia Lynch-Arribálzaga, 1891
- underslekten Pseudoficalbia Theobald, 1912
- Uranotaenia unguiculata Edwards, 1913
- underslekten Pseudoficalbia Theobald, 1912
- slekten Uranotaenia Lynch-Arribálzaga, 1891
- stammen Aedeomyiini
- underfamilien Anophelinae
- familien Stikkmygg (Culicidae)
- overfamilien Culicoidea
- Mygg (Nematocera)
Referanser
- ^ «Artsdatabankens artsopplysninger». Artsdatabanken. 28. mars 2021. Besøkt 28. mars 2021.
- ^ «Secret behind mosquito flight may lead to safer aerial drones». The Asahi Shimbun (engelsk). Besøkt 29. mai 2020.
- ^ Nakata, Toshiyuki; Phillips, Nathan; Simões, Patrício; Russell, Ian J.; Cheney, Jorn A.; Walker, Simon M.; Bomphrey, Richard J. (8. mai 2020). «Aerodynamic imaging by mosquitoes inspires a surface detector for autonomous flying vehicles». Science. 6491 (engelsk). 368: 634–637. ISSN 0036-8075. PMID 32381721. doi:10.1126/science.aaz9634. Besøkt 29. mai 2020.
- ^ Beuk, Dr Paul & Pape, Dr Thomas. 2004. Fauna Europaea: Culicidae. Fauna Europaea version 2.4, http://www.faunaeur.org - besøkt 7. april 2012
Litteratur
- Andersson, H. 1991. Aktuell klassifisering av inhemska tvåvingar (Diptera), med svenska namn på familjerna. Ent. Tidskr. 112, side 49-52.
- Mehl, R., Traavik, T. & Wiger, R. 1983. The composition of the mosquito fauna in selected biotopes for arbovirus studies in Norway. Fauna norv. Ser. B. 30, 14 – 24.
- Mehl, R. 1996. Culicidae, Stikkemygg. Side 202 til 205 i: Aagaard, K. og Dolmen, D. (red.): Limnofauna norvegica. Katalog over norsk ferskvannsfauna. Tapir Forlag, Trondheim.
- Natvig, L.R. 1948. Contribution to the knowledge of the Danish and Fennoscandian mosquitoes. Culicini. Norsk ent. Tidsskr. Suppl. I, 1-567.
- Natvig, L.R. & Mehl, R. 1982. Stikkemyggene. – In: Frislid, R. & Semb-Johansson, A. (ed.). Norges Dyr. 4. Virvelløse Dyr. J.W. Cappelens Forlag, Oslo, pp 386-396.
- Thielman, A.C, and Hunter, F.F. 2007. Photographic Key to the Adult Female Mosquitoes (Diptera: Culicidae) of Canada. Canadian Journal of Arthropod Identification No. 4, 14 December 2007. Finnes online som html og pdf: www.biology.ualberta.ca Arkivert 29. september 2012 hos Wayback Machine., doi: 10.3752/cjai.2007.04.
Eksterne lenker
- (en) stikkmygg – oversikt og omtale av artene i WORMS-databasen
- (en) stikkmygg i Encyclopedia of Life
- (en) stikkmygg i Global Biodiversity Information Facility
- (no) stikkmygg hos Artsdatabanken
- (sv) stikkmygg hos Dyntaxa
- (en) stikkmygg hos Fauna Europaea
- (en) stikkmygg hos Fossilworks
- (en) stikkmygg hos ITIS
- (en) stikkmygg hos NCBI
- (en) Kategori:Culicidae – bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
- (en) Culicidae – galleri av bilder, video eller lyd på Wikimedia Commons
- Culicidae - Fauna Europaea
- Tree of Life - Stikkemygg, (Nematocera, Diptera) (engelskspråklig)
- Norsk Entomologisk forening – for deg som vil lære mer om insekter.