Hyacinthe-Louis de Quélen
Hyacinthe-Louis de Quélen | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Født | 8. okt. 1778[1][2][3]![]() Paris[4] | ||
Død | 31. des. 1839[1][2][3]![]() Paris[5] | ||
Beskjeftigelse | Politiker, katolsk prest (1807–), katolsk biskop (1817–) ![]() | ||
Embete |
| ||
Utdannet ved | Universitetet i Paris, Sorbonne | ||
Nasjonalitet | Frankrike | ||
Gravlagt | monument funéraire de monseigneur Hyacinthe-Louis de Quélen, archevêque de Paris | ||
Medlem av | Académie française (1824–) | ||
Utmerkelser | Kommandør av den Hellige Ånds orden Ridder av Sankt Mikaels orden | ||
Våpenskjold | |||
![]() | |||
Hyacinthe-Louis de Quélen på Commons |
Hyacinthe-Louis de Quélen (født 8. oktober 1778 i Paris; død 31. desember 1839 samme sted) var en fransk katolsk geistlig som fra 1821 til sin død var erkebiskop av Paris. Han var en bestemt tilhenger av restaurasjonen.
Liv og virke
Bakgrunn
Hyacinthe-Louis de Quélen var av adelsslekten Levieux sire de Quélen, fra Bretagne. Hans motto «Em Pob Emser Quelen" og en eldre språklig versjon av det bretonske uttrykk «Bedre død enn vanære» er gjengitt i glassmaleri i lasaristenes kirke i rue de Sèvres.
Han ble utdannet ved Collège de Navarre.
Prest
Hyacinthe-Louis de Quélen ble presteviet 14. mars 1807. Han var deretter i ett års tid generalvikar i Saint-Brieuc, og ble deretter sekretær for kardinal Fesch, som var Napoleon Bonapartes onkel. Etter at Fesch ble sendy tilbake til bispedømmet Lyon av Borubonerne, gjorde de Quelen prestetjeneste i St. Sulpice og ved militærhospitaler. Han ble deretter spiritual for erkebispedømmet Paris' skoler, og så generalvikar.
Biskop
Den 1. oktober 1817 ble han utnevnt av pave Pius VII til hjelpebiskop i Paris, og han ble bispeviet av erkebiskopen av Besançon, Gabriel Cortois de Pressigny, den 28. oktober samme år.
Den 7. oktober 1819 ble han utnevnt til koadjutor til erkebiskop Alexandre Angélique de Talleyrand-Périgord. Paven bekreftet utnevnelsen 17. desember samme år.
Erkebiskop av Paris
Ved forgjengerens død 20. oktober 1821 ble han den neste erkebiskop av Paris.
Politisk støttet han Bourbonkongene Ludvig XVIII og Karl X. De konstitudjonelle biskoper fra revolusjonstiden avviste han og viste seg i ord og habitus som en representant for Ancien Régime.
Erkebiskopen inntok som den legitimist han var en distansert holdning til julirevolusjonen til Louis-Philippe I, og etter 1830 trakk han seg tilbake fra den politiske sfære.
Den 14. februar 1831 fant det sted en minnemesse i kirken St-Germain-l'Auxerrois i Paris for den elleve år tidligere myrdede hertugen av Berry, som var en symbolfigur for Restaurasjonen. Deretter kom det til voldelige protester, og under dem ble bispepalasset sørsiden av Notre-Dame-katedralen, som allerede var blitt skadet under julirevolusjonen, nå fullstendig ødelagt.[6] Erkebiskop Quélen fant tilflukt i Dames du Sacré-Coeurs konvent i Rue de Varenne, og der residerte han til sin død.
Quélen var fra 1824 medlem av Académie française.
Han viste stor sjelesorgerisk innsats under koleraepidemien i Paris i 1832. Samme år approberte han den mirakuløse medalje etter Catherine Labourés visjon. I 1835 initierte han etter oppfordring fra Frédéric Ozanams de innflytelsesrike fasteprekener av Henri Lacordaire i Notre-Dame.[7]
Erkebiskop Hyacinthe-Louis de Quélen ble bisatt i kapellet Saint-Marcel i Notre-Dame.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
- Kardinal Guillaume d'Estouteville (1403-1483)
- Pave Sixtus IV (1414-1484) * bispeviet 1471
- Pave Julius II (1443-1513) *1481
- Kardinal Raffaele Sansoni Riario (1461-1521) *1504
- Pave Leo X ( 1475-1521) *1513
- Pave Paul III (1468-1549) *1519
- Kardinal Francesco Pisani (1494-1570) *1527
- Kardinal Alfonso Gesualdo di Conza (Gonza) (1540-1603) *1564
- Pave Klemens VIII (1536-1605) *1592
- Kardinal Pietro Aldobrandini (1571-1621 *1604
- Biskop Laudivio Zacchia (1565-1637) *1605
- Kardinal Antonio (Marcello) Barberini den eldre, O.F.M. Cap. (1569-1646) *1625
- Kardinal Marcantonio Franciotti (1592-1666) *1637
- Erkebiskop Nicolò Guidi di Bagno (1583-1663) *1644
- Erkebiskop François de Harlay de Champvallon (1625-1695) *1651
- Erkebiskop Louis-Antoine de Noailles (1651-1729) *1679
- Biskop Jean-François Salgues de Valderies de Lescure 1644-1723) *1699
- Erkebiskop Louis-Jacques Chapt de Rastignac (1690-1750) *1722
- Erkebiskop Christophe de Beaumont du Repaire (1703-1781) *1741
- Biskop César-Guillaume de La Luzern (1738-1821) *1770
- Erkebiskop Gabriel Cortois de Pressigny (1745-1823) *1786
- Erkebiskop Hyacinthe-Louis de Quélen (1778-1839) *1817[8]
Litteratur
- Roger Limouzin-Lamothe: Monseigneur de Quélen, archevêque de Paris, éditions Joseph Vrin, tomes 1 et 2, 1955 et 1957
Referanser
- ^ a b Gemeinsame Normdatei, GND-ID 1019742909, besøkt 14. august 2015[Hentet fra Wikidata]
- ^ a b GeneaStar, oppført som Hyacinthe-Louis De Quelen, GeneaStar person-ID dequelenh[Hentet fra Wikidata]
- ^ a b Autorités BnF, BNF-ID 10735806g, besøkt 10. oktober 2015[Hentet fra Wikidata]
- ^ Gemeinsame Normdatei, besøkt 22. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
- ^ Gemeinsame Normdatei, besøkt 31. desember 2014[Hentet fra Wikidata]
- ^ Guillaume de Bertier de Sauvigny: Mgr de Quélen et les incidents de Saint-Germain l'Auxerrois en février 1831. I: Revue d'histoire de l'Église de France. bind 32/120, 1946. s 110–120 (Digitalisat Arkivert 24. september 2015 hos Wayback Machine.)
- ^ eglise.catholique.fr
- ^ www.catholic-hierarchy.org quel.html, lest 1. desember 2021
Eksterne lenker
- Hyacinthe-Louis de Quélen (paris.catholique.fr)
Forgjenger | Erkebiskop av Paris 1821–1839 | Etterfølger |