BHG Híradástechnikai Vállalat
BHG Híradástechnikai Vállalat | |
![]() | |
Az 1962-ben átadott gyárépület[1] (Fehérvári út 68). | |
Típus | telekommunikációs vállalat |
Alapítva | 1872 |
Megszűnt | 2000 |
Székhely | Budapest |
Irányítószám | 1119 |
Cím | Fehérvári út 70. |
Vezetők | Farkas János (1949 – 1951) Vankó Gyula (1953 – 1955) Berecz Bertalan[2] (1955 – 1957) Vankó Gyula (1957 – 19xx) Sellő Dénes (1964 – 1973) Iklódy Gábor[3] (1973 – 1981) Berecz Frigyes (1981–1986) Kovács Kálmán (1986 – 1990) Berecz Frigyes (1990-04 – 1990-05) Mikics László (1990-05 – 1998) |
Alapító | Egger Bernát Béla |
Iparág | távközlés |
Forma | részvénytársaság |
Árbevétel | 5999,7 M Ft (1989)[4] |
Profit | 85,7 M Ft (1989)[4] |
Alkalmazottak száma | 12 600 (legteljesebb érték, 1986) |
Leányvállalatai | Fejlesztési Intézet, 1115 Budapest, Petzval J. u. 31. 1. sz. gyár, 1119 Budapest, Fehérvári út 70. |
Magyar cégjegyzékszám |
|
Sablon • Wikidata • Segítség |
Az évszázadnyi tudást felhalmozó BHG Híradástechnikai Vállalat a telefónia – és általában a távközlés – magyarországi fellegvára volt. Készült itt telefonközpont és telefonkészülék; rádióadó, rádióvevő és antenna; vezetékes és vezeték nélküli átviteltechnikai berendezés; de még lendkerekes játékautó is.
A vállalat a rendszerváltozás után nem volt már versenyképes, 2000-ben privatizálták.[5] Jogutódjának[6] fő tevékenysége: saját tulajdonú ingatlan adásvétele.
Története
A kezdetek
Egger Bernát – bécsi vállalata eredményes működésétől és a távíró magyarországi elterjedésétől ösztönözve – 1872-ben Budapesten az V. ker. Dorottya utca 9. számú házban távírdaszerelő műhelyt nyitott, ahol kezdetben nyolc munkást foglalkoztatott. Az iparengedélyt 1874-ben kapta meg. A magyar híradástechnikai nagyipar kezdetét ettől az időponttól szokás számolni. A cég 1896-ban Egyesült Villamossági Rt néven részvénytársasággá alakult, majd 1906-ban az Egyesült Izzólámpa és Villamossági Rt (EIVRT) nevet vette fel.[7] A Telefon- és Távirda Főosztály 1928-ban Standard Villamossági Rt. néven kivált a cégből.[8]
Standard Villamossági Rt.
A Standard tulajdonosa a részvénytöbbség megszerzésével az ITT (International Telephone and Telegraph Co.) lett. Az 1933-ban kezdődött politikai feszültség hatására az Ericsson Magyar Villamossági Rt.-t – rendelésállományával és alkalmazottaival együtt – a Standard vette át.[9]
A gyárat 1949 decemberében kártérítés nélkül államosították, igazgatóját – Geiger Imrét – koncepciós perben kémkedéssel vádolták, halálra ítélték, és 1950-ben kivégezték.[10][11] Ugyanebben a perben a műszaki igazgatót – Kozma Lászlót – tizenöt éves börtönbüntetésre ítélték, de négy évvel később közkegyelemben részesítették.
Beloiannisz Híradástechnikai Gyár
Beloiannisznak, a görög kommunista mozgalom egyik vezető alakjának nevét 1952-ben vette fel a vállalat.[12] Steffens Oszkár vezetésével 1956-ban készítettek egy crossbar-gépet, amelyet 1958-ban a brüsszeli világkiállításon is bemutattak;[13] és később a Teréz központban is használták. Ez volt az ECR család kapcsológépe is. 1964-ben a BHG átadta az átviteltechnikai berendezések fejlesztését és gyártását a Telefongyárnak, a mikrohullámú fejlesztést–gyártást az Orionnak.[14] 1968-ban 18 millió dolláros szerződést írtak alá az LM Ericssonnal. A szerződés alapján az Ericsson az AR központcsalád licencét adta át, valamint szállított összesen 60 ezer ívpontkapacitást a különböző típusokból.[15] Így írt magáról a vállalat 1976-ban: „A telefon ma már nemcsak kényelmünket szolgálja, hanem nélkülözhetetlen munkaeszköz. Vállalatunknál az ügyintézés, munkaszervezés és sok egyéb lebonyolításra váró munka hatékony elintézése elképzelhetetlen telefon nélkül, és a lakások telefonellátásának növelésére is egyre nagyobb az igény. A telefon használatával igen sok idő és energia takarítható meg. Vállalatunk mindezek elősegítésére gyártja a telefonközpontokat.”[16]
BHG Híradástechnikai Vállalat
A korszellemet követve 1977-ban a nevéből elhagyták Beloiannisz nevét, de a rövidítését (BHG) megtartották.[4] A vállalat ötszáz fős Fejlesztési Intézetét 1978-ban alapították. Az 1980-as években gyorsan terjedt az elektronikus vezérlésű alközpont (QA, EP), ami nagymértékben támaszkodott a korábban Molnár Pál által kifejlesztett ruralrendszerre. Molnár Béla, Pató Lajos, Mikics László, Makay Attila és Haffner János a BHG fejlesztésű és gyártású MAT512 típusú, 64 kByte memóriakapacitású kisszámítógépre alapozta az alközpontok fejlesztését.[17] 1986-ban a veszteséges Hiradótechnikai Vállalatot (HTV) is hozzácsatolták,[18] ezzel a foglalkoztatottak összlétszáma elérte a csúcsát, 12 600-at.
A hanyatlás
A BHG 1986-ban egymilliárd forintért megvásárolta az ADS (Austrian Digital System)[19] licencét és know-how-ját a Northern Telecom kanadai cég osztrák partnerétől, az Austria Telecomtól.[20] Ezzel egyidőben Magyar Posta tíz központot is rendelt 100 ezer vonallal[21] ugyancsak az Austria Telecomtól, ezeket Szombathely,[22] Sopron, Zalaegerszeg[23] és Székesfehérvár körzetében, valamint Budafokon[24] és a belföldi távhívó központban szerelték fel 1989–90-ben. Az 1990-es parlamenti választás után kiírt, úgynevezett rendszerválasztó tenderen a svéd Ericsson és a német Siemens központja lett a nyertes, így a BHG – amelyik az ADS gyártásába további egy milliárd forintot invesztált – sorsa megpecsételődött. A KGST-piacok[25] elvesztésével a cég bevételei tovább apadtak, 1995 után már csak vegetált, 2000-ben egy ingatlankezelő vállalkozás „privatizálta”.[5] A belőle kivált, ma is működő BHG Alkatrészgyártó Kft. őrzi nevét.[18]
Emlékezete
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/31/BHG-eml%C3%A9kt%C3%A1bla.jpg/220px-BHG-eml%C3%A9kt%C3%A1bla.jpg)
Az Újbuda Önkormányzata által állíttatott emléktáblát – több száz volt dolgozó jelenlétében – 2023. április 27-én avatta fel dr. László Imre kerületi polgármester és a BHG utolsó vezérigazgatója, Mikics László.[26][27]
(A Fehérvári út 68. alatti egykori gyárépület falán található tábla érdekessége, hogy a gyár logója alatt egy QR-kód található, amely erre a Wikipédia-szócikkre mutat.)
Gyártmányai
Telefonfőközpont
Az előfizetők közötti telefonforgalmat bonyolítja le.
7A (forgógépes)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e1/7A1_ma%C5%9Dino.jpg/220px-7A1_ma%C5%9Dino.jpg)
A Posta hosszas tanulmányozás után 1922-ben döntött a Standard Villamossági Rt. által ajánlott Rotary 7A1 típusú automata központ mellett. Az első központ 1928. elején a budai Krisztina volt, 5 000 vonallal.[28] A 7A2 jelű, továbbfejlesztett változat – amelyik már 20 000 szóló és 20 000 ikervonalat kapcsolt –, két vonalkereső és három csoportválasztó fokozattal rendelkező, regiszteres központ volt.[29]
EC (keresztrudas, elektromechanikus vezérléssel)
![]() | Bővebben: EC (telefonközpont-család) |
Az ECR (Elektronikus Crossbar Rurál) központcsaládot a vidéki (rurál) hálózat számára fejlesztették ki az 1960-as években.[30][31] Kapcsolóeleme az ikerhidas gép, vezérlése pedig egyaránt tartalmaz elektronikus és jelfogós elemeket. A legkisebb végközpont 20, a legnagyobb szektorközpont 2000 előfizetőt szolgált ki.[32] Az észak-balatoni mintahálózatot Veszprém környékén 1968 elején helyezték üzembe,[33] majd a Sopron és Gyöngyös környéki falvak is ECR központokat kaptak. Szegeden 1972-től egy ECT500-as tranzitközpontot (Elektronikus Crossbar Tranzit) is kipróbáltak.[34] Az Ericsson szintén keresztrudas, AR központcsaládja licenszének megvásárlásával az EC családot nem fejlesztették tovább.
ATSz „kolhozközpont” (jelfogós)
A szovjet rurál telefonhálózat részére 1961-től gyártott – és 1966-ban a termelés 60%-át kitevő –[35] „tapadó jelfogós” központ. A tapadó jelfogókat az áramfogyasztás minimalizálása érdekében alkalmazták. Lényege az volt, hogy a telefonközpontban olyan (Siemens típusú) jelfogókat alkalmaztak, amelyeken egy, a horgonyra szerelt állandó mágnes rögzítette a jelfogó meghúzott helyzetét, miután a gerjesztő tekercs rövid áramimpulzust kapott. Ugyanezen a jelfogón egy második gerjesztő tekercsre ellenkező polaritású áramimpulzust adva, a jelfogó elengedett. Így pl. beszédállapotban a központ nem igényelt áramot – a mikrofontáplálás áramán kívül. A kapcsolómező – és részben a beszédáramkör – ilyen tapadó jelfogókból épült fel.
ATSz-K (keresztrudas)
Az ATSz-K[36] 100/2000 típusjelű rurál telefonközpontot 1966 óta gyártották szovjet dokumentáció alapján – kizárólag szovjet exportra.[37][38] A gyár 1966 és 1990 között összesen 2,24 millió fővonal kapacitású telefonközpontot szállított a Szovjetunióba. A nyolcvanas években a gyár termelésének mintegy harmadát adta.[39] A nyolcvanas évek végén a jelfogós regisztereket elektronizálták, és a központot – a PCM átviteltechnikai végberendezésekkel és a szünetmentes tápáramellátó rendszerrel együtt – szabványos konténerbe szerelték.[40]
AR (keresztrudas)
Az Ericssontól 1968-ban vásárolt licenc[15] az ARF nagyvárosi-, az ARM távhívó-, az ARK rurál-központ és az ARL vonalkoncentrátor gyártását és továbbfejlesztését engedélyezte[41]. Az első központokat (ARF: Lágymányos[42][43] és Vác, ARK: Érd, ARM: József interközpont) még az Ericsson szállította, de a BHG szerelte. A vállalat 1971–86 között mintegy 1,5 millió AR-vonalat gyártott, melynek 57 százaléka került belföldre, 42 százaléka szocialista exportra. A tőkés (fejlődő országokba irányuló) export mindössze 1% volt.[44]
LOTRIMOS
Az AR-központok üzemvitelét segítette az 1984-ben BNV-nagydíjat nyert, multiprocesszoros vezérlésű LOTRIMOS[45] rendszer, amely az egyes áramkörök tartási idejét mérve találta meg a hibás áramköröket.[46]
ER (elektronikus)
![]() | Bővebben: ER256 |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/90/ER_J%C3%B3svaf%C5%91.jpg/220px-ER_J%C3%B3svaf%C5%91.jpg)
A 200–1000 előfizetői vonal bekötésére alkalmas ER256 típusú tároltprogram-vezérlésű elektronikus rurál végközpont az EP512 alapvető rendszertechnika jellemzőit megtartva vezérlőrendszerében jelentett előrelépést: a korábbi miniprocesszorra alapozott vezérlőrendszert egy mikroprocesszorra alapozott vezérlőrendszer váltotta fel.[47]
A telefonhálózatban az ARK511 és ARK 522 központok kiváltására készült; a felettes központhoz MFC-R2 jelzésrendszerrel csatlakozott, rendelkezett harántirányokkal is.[48]
Többéves fejlesztés után az első központ Tarjánban ment üzembe 1989-ben[49]; az utolsót 2005-ben Jósvafőn kapcsolták le.
Telefonalközpont
Jelentős helyet foglaltak el a termékek között már kezdettől a vállalatok, intézmények belső forgalmát ellátó automata alközpontok: lépésenként működő (szelektoros), forgógépes (Rotary), tisztán jelfogós, később kvázielektronikus, végül teljesen elektronikus technológiával.[50]
STB (közvetlen vezérlésű)
Az STB[51] család tagjai: STB-6 2/6 vonalkapacitású, az STB-11 2/10 vonalkapacitású és az STB-18 3/18 vonalkapacitású. Az STB-55 típusnak 5/100, 10/100, 10/150, 10/200 és 20/200 kapacitású változatai voltak.[52]
7D-PBX (forgógépes)
A kisvárosokban használt 7D főközpont alközponti változata – erre utal a nevében a PBX[53] rövidítés –, amely nagyobb intézmények, gyárak belső (házi) és helyi (városi) telefonforgalmát bonyolította le. Legkisebb kiépítésben 20 fővonal és 200 mellékállomás volt a kapacitása. Ez a központ kapcsolta a „K” hálózat[54][55] forgalmát. A MÁV saját hálózatának is ez a központ adta a gerincét:[56]1948 és 1963 között 26 helyen létesült 7D-PBX központ, összesen 8400 vonal kapacitással.[57]
RA (jelfogós)
A Steffens Oszkár által feltalált D típusú ún. huzalrugós jelfogó-típusra épült az RA alközponti család, melynek csengetőáramköre és hangjelzése elektronikus, telepfeszültsége –48 V. A család tagjai: RA-8, RA-15 és RA-24; kapacitásuk rendre 2/6, 3/12 és 4/20 (fővonal/mellékállomás). Az RA-15 és az RA-24 típusnak billentyűs kezelőkészlete van.[58] A központ változatait 1968-1980 között gyártották hazai és csehszlovákiai alkalmazásra.[59]
RX (jelfogós)
Az Ericsson-licensz alapján gyártott LME típusú jelfogókra épülő 2/6, 3/15 és 5/30 kapacitású RX alközpontok váltották fel az RA-családot, amelyeket – többek között – Irakba is exportáltak.
CA (keresztrudas)
A család tagjai: a CA-22 típus 20, a CA-42 típus 40–80, a CA-102 típus 100–300, és a CA-1002 típusú 200–2000 mellékállomás egymás közötti és „városi” (kimenő és bejövő) forgalmát tudta kapcsolni.[60] A CH-100 típusú háziközpont – melynek 400 vonala is lehetett – nem csatlakozott fővonalhoz.[61] Az ennél nagyobb kapacitású központ, az alközponti és főközponti szolgáltatásokat egyaránt nyújtó COMBI-X[62] már az Ericssontól vásárolt ARF-licenc továbbfejlesztésével készült el.[63]
QA (kvázielektronikus)
A licencvásárlás után a vállalat az alközpontok fejlesztésére összpontosított. Az első, úgynevezett kvázielektronikus – azaz mozgó alkatrészt csak a kapcsolómezőben tartalmazó – alközpont a QA96 volt, melynek kapcsolómezeje a nyugat-német Telefonbau and Normalzeit reed-reléiből épült fel. Az alközpont működését egy speciális utasításkészlettel rendelkező vezérlőegység (MAT 512) vezérelte, melynek teljesítőképessége egy akkori átlagos, 8 bites mikroszámítógéphez volt mérhető.[64] Az alközpont 1977-ben BNV-nagydíjat nyert.[65] A család nagyobb kapacitású tagja a QA512 volt.
EP (elektronikus)
A fejlesztés következő lépcsőfoka a tirisztoros kapcsolómező megjelenése volt. A vállalat a nyolcvanas évek első felében az EP128 típusú alközpontból mintegy 120 000, az EP512 típusú alközpontból mintegy 60 000 mellékállomási vonal kiszolgálására alkalmas központegységet gyártott. A család a kisebb kapacitású EP8M, EP32M, EP64M[66] modellekkel vált teljessé, így a négytől a hatezer vonalasig terjedt a termékskála.[67]
Az alközpontok nemcsak gyárakban és hivatalokban teljesítettek szolgálatot, hanem ún. zárt hálózatokban is, többek között a Néphadsereg és a MÁV[68] saját célú hálózatában. 1984-ben az EP128 alközpontot továbbfejlesztették. Az első 100-as mezőt hozzáillesztették az ARM tranzit központhoz való csatlakozásra az ARK-512 kiváltására. Sikeres működés után 1988-ban az EP128 és az EP512 kapcsolóelemeket az ARF főközpontokkal azonos pozícióban használható EPF128 és EPF512 néven elsődlegesen az MH távközlési hálózatában alkalmazták sikeresen.[69]
Adástechnika
Az adástechnikai berendezések gyártása 1931-ben kezdődött, amikor a Magyar Posta pályázatát – ami egy 120 kW-os középhullámú nagyadóra és néhány kisebb rövid- és középhullámú adóra szólt – a Standard Villamossági Rt. nyerte. Az 1933. december 2-án üzembe helyezett lakihegyi adót – ami egy 20 kW-os Telefunken adót váltott fel – Európa egyik „legerősebb” adójaként emlegették. A harmincas években jelentősen fejlesztették a székesfehérvári rövidhullámú állomást, és a Standard berendezéseket szállított a visszacsatolt Erdély és Felvidék adóállomásaira.[70]
Középhullámú rádióadók
A világháborúban lerombolt középhullámú adóhálózat újjáépítése 135 kW-os adókkal történt. Elsőként – 1948-ban – a lakihegyi, majd egy évvel később a szolnoki készült el. A balatonszabadi állomást 1953-ban adták át. Két, egyenként 25 kW-os adót helyeztek üzembe 1952-ben Szombathelyen és Nyíregyházán. Három, kisebb teljesítményű – 7 kW-os – adó készült el 1954-ben Pécs, két évvel később pedig Balatonszabadi és Miskolc számára.[71]
Rövidhullámú rádióadó
A háború alatt abbamaradt munkát befejezve, 1950. július elsején a Standard átadott két, egyenként 100 kW-os rövidhullámú adót Diósdon. A háború utáni időszakban Diósd rádióállomás mind adóteljesítmény, mind az antennák tekintetében – hat irányított és két európai körsugárzó antennával – Közép-Európa jelentős állomása volt.[71]
Ultrarövidhullámú rádióadók
Az URH-adók fejlesztése a Beloiannisz gyárban kezdődött, majd a BRG-ben folytatódott az 1960-as évek végéig, ahonnan az EMV-be, majd 1976-tól ismét BHG-ba került. Itt készült el – a sorozatban gyártott, 10 kW teljesítményű, OIRT-sávú adó 41 MHz-re történő átalakításával – az a hét, telefonvonalon átvitt MFC-kóddal(wd) távvezérelhető adóberendezés, ami az MH „ORFEUSZ” fedőnevű riasztási rendszerében működött 2004 közepéig.[72] A polgári fejlesztés az 1980-as években folytatódott a teljesen félvezetős, 1 kW teljesítményű, CCIR-sávú(wd) URH-adócsaláddal, amit az NDK-ba exportáltak. 1996-ban elkészült – már az Antenna-BHG Adástechnikai Kft.-ben – a teljesen félvezetős, 5 kW-os CCIR-sávú URH-adócsalád, de ennek sorozatgyártására már nem került sor.
TV-adók
A tv-adók fejlesztése a BHG-ban kezdődött meg 1958-ban,[73] de hamarosan döntés született arról, hogy a munkát az – 1952 szeptemberében alakult – Elektromechanikai Vállalat (EMV) folytatja, így 1960-ban az első hazai gyártású tévéadót már az EMV helyezte üzembe Kékesen. A BHG-ban – a Fejlesztési Intézet Adástechnikai Fejlesztési Főosztályán – 1976-tól folytatódott az adófejlesztés, ugyanis ekkor olvasztották be az EMV-t a BHG-ba[74]. Az 1980-as években elkészült egy teljesen félvezetős adó- és átjátszóberendezés-család, melyből 150 készletet szállítottak.[75] At 1990-es években a BHG már nem szállított tv-adókat, azokat importálták. A fejlesztő- és gyártórészlegekből alakult meg 1994-ben az Antenna-BHG Adástechnikai Kft.[76] A cég később teljesen az Antenna Hungária Rt. tulajdonába került, és ekkor felvette az Antecom Rt. nevet. Az Antenna Hungária Rt. 2003 decemberében eladta az Antecomot, így a cég tulajdonjoga teljes egészében átszállt a Pannon Rendszerház Informatikai Rt.-re. Az adástechnikai fejlesztési és gyártási tevékenység – több mint fél évszázad után – ezzel véget ért.[77]
Átviteltechnika
A BHG-ben a saját átviteltechnikai fejlesztés 1945 után indult el, hogy aztán 1964-ben az ú. n. profilrendezés során a kedvező költségszintű átviteltechnikai és mikrohullámú termékeket a Telefongyárnak, illetve az Orionnak adják át. Az átszervezés célja az volt, hogy a A BHG-ban minél több kolhozközpontot tudjanak gyártani és a Szovjetunióba szállítani.
Mikrohullámú átviteltechnika
Az 1950-es évek elején megalakult a Mikrohullámú Fejlesztési Osztály, ahol a Magyar Honvédség megrendelésére 1954-ben elkészítették az elektroncsöves áramkörökből álló, impulzusszélesség-modulált, 6, illetve 12 csatornás átviteltechnikai berendezést (MH-6 és MH-10).[78] Ezeket az állandó hírrendszerhez csatlakozó mikrohullámú állomásokat (mozgó hírközpont-elemeket) nagytávolságú hírtengely kialakítására rendszeresítették.[79]
Az ötvenes évek óta gyártott PM-24 utódjaként 1964-re készült el Uzsoky Miklós vezetésével a részben már germánium-félvezetőkkel,1 GHz-en működő, PM-28 típusjelű, 24 telefoncsatorna átvitelére alkalmas, impulzushelyzet-modulált berendezés.[80] Folyamatban volt még egy 6 csatornás, teljesen félvezetős differenciális PCM (DPCM) berendezés fejlesztése, amely már az Orionban fejeződött be.
Vezetékes átviteltechnika
Az Átviteltechnikai Fejlesztési Osztályon Pál Gaszton vezetésével légvezetékes és kábeles sokcsatornás berendezések készültek. A legkiemelkedőbb fejlesztési eredmény a három,[81] illetve tizenkét[82] csatornás légvezetékes vivőáramú berendezés[83] (BTO–3/4[84] és BO–12), valamint a 12,[85] illetve 24 csatornás kábeles átviteltechnikai rendszer (VK–12 és VK–24). A VK–24 nagy része már tranzisztoros áramkörökből épült fel.
Munkahelyi jólét, oktatás, sport
Üzemi étkeztetés 1938 óta működött a vállalatnál: valamennyi telephelyén működött büfé és étterem. Budapest mellett több vidéki gyár tartott fenn saját bölcsődét és óvodát, segítve a kismamák visszatérését a munkába. Működött Képzőművész Kör és Fotószakkör, valamint kultúregyüttesek (színjátszó csoport, tánccsoport, énekkar). A KISZ-klubban külső előadók is felléptek, többek között a Benkó Dixieland Band és Ihász Gábor.
Képzés, szakképzés
A tanműhelyben elektroműszerész, híradásipari műszerész, mechanikai műszerész, szerszámkészítő szakmában folyt képzés. Az ismeretek frissítésére rendszeres munkástovábbképző tanfolyamok szolgáltak.
Támogatták a munkavállalók továbbképzését, az általános iskolát végzetteket a középiskola, a középfokú végzettségűeket az egyetem, főiskola elvégzésében, a fiatal diplomásokat a doktorandusz képzésben.
Az országban elsőként ergonómiai laboratórium működött, ahol készség felméréssel és betanítási tematikával támogatták a felvételre jelentkezők kiválasztását.
Vállalati üdülők
Az ötvenes–hatvanas évektől kezdve Balatonszabadiban 28, Balatonlellén 25, Dunasurányban (sic!) pedig 12 személyes üdülő szolgálta a vállalati dolgozók pihenését.[12] Káptalanfüreden, Balatonszemesen és Fadd-Domboriban is lehetett beutalóval nyaralni.
Keszthelyen 1970-ben adták át azt a 150 férőhelyes, szálloda jellegű, családos üdülőt, amely a rendszerváltás után osztozott a BHG sorsában.[86]
Népszerűek voltak a vállalati buszkirándulások az ország minden tájára – Aggtelektől Sopronig.
Sportélet
A sportegyesület 1938-ban alakult. Megalakulásakor a Hét Vezér SE nevet viselte; 1945-től Standard SC, majd – a vállalat átnevezése után – Vasas Beloiannisz SK név alatt működött. A Beloiannisz Sportegyesület nevet 1971-ben vette fel, hogy aztán végül – ismét csak az anyavállalat névváltoztatását követve – BHG SE legyen a neve. Asztalitenisz, kerékpár, kézilabda, labdarúgó, ökölvívó, röplabda, sakk, teke, tenisz, természetjáró, torna, vízilabda szakosztályt működtetett hosszabb-rövidebb ideig.[12] Az országban elsőként, 1973-ban létesült a teljesen automatikus tekepálya; jórészt saját és vállalati erőből felépült az 1986-ban átadott a BHG Sportcsarnok, amely ma Gabányi László névét viseli. A sporttelepen zajlottak az üzemek közötti szakszervezeti bajnokságok, elsősorban tekében és kispályás labdarúgásban.
A legnagyobb sikereket a női kézilabdázók érték el. A csapat 1983-ban jutott fel az NB I.-be, ahol évről évre egyre előkelőbb helyen végzett. Az 1990–1991-es szezonban ért a csúcsra: ezüstérmes lett, majd – a vállalat hanyatlásával párhuzamosan – egyre rosszabb helyezést ért el, hogy végül az 1994–95-ös szezonban kiessen az első osztályból.[87]
Külön említést érdemel az MHSZ Nagyüzemi Szervezete által fenntartott ejtőernyős, könnyűbúvár,[88] lövész és rádiós technikai klub.
Jegyzetek
- ↑ A. L. (1964). „Híradástechnikai Gyár (BHG), Budapest” (PDF). Magyar Építőművészet, Budapest 1964 (2), 18–23. o, Kiadó: Műszaki Könyvkiadó.
- ↑ Post-revolution developments in Budapest's "Belojannis" factory (angol;magyar nyelven) (pdf). (Hozzáférés: 2022. november 20.)
- ↑ Iklódy Gábor - Visszaemlékezések. (Hozzáférés: 2022. november 24.)
- ↑ a b c Baló
- ↑ a b MLINKOVICS ILDIKÓ–FÜREDI LÁSZLÓ: Lovas-érdekeltségbe került a BHG Rt.. Napi.hu, 2000. április 25. (Hozzáférés: 2023. április 19.)
- ↑ Cégjegyzékszám: 01-10-048975
- ↑ Jenei
- ↑ Bay
- ↑ XXa
- ↑ HVG 2010
- ↑ Szörényi Attila: A STANDARD-PER ELŐZMÉNYEI ÉS ELŐKÉSZÍTÉSE, 1948–1950 (pdf), 2012. [2022. szeptember 27-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2022. november 15.)
- ↑ a b c szerk.: Dénes György: Első száz év a híradástechnikáért. Budapest: Idegenforgalmi Propaganda és Kiadó Vállalat, 63, 131–139. o. (1974)
- ↑ XXb
- ↑ XXc
- ↑ a b XXd
- ↑ BHG 1976
- ↑ XXe
- ↑ a b A BHG emlékére (lazarbibi.blog.hu, 2006)
- ↑ Az ADS a DMS100 ausztriai adaptációja volt.
- ↑ A BHG tárgyalt az Ericcsonnal is a licencvásárlásról, de végül csak az Austria Telecom vállalta, hogy az akkor még COCOM tiltás alatt lévő digitális telefonközpontokra — a két évvel későbbre várt könnyítésekben bízva — áruszállítási és licencszerződést kössön.
- ↑ P. E. (1990. szeptember 6.). „Cserbenhagyás?”. Figyelő 34 (36), 31. o. (Hozzáférés: 2023. január 10.)
- ↑ (1989. február 3.) „Mától: jobb, gyorsabb telefonálás”. Vas Népe XXXIV. (29.), 1. o.
- ↑ Hajdú Péter (1990. október 6.). „Él a vonal”. Zalai Hírlap 46. (235.), 4. o.
- ↑ Ferenczi Csabáné (1990. 05). „Budafok és Zugló üzembe helyezése”. Postás Dolgozó XXXV. (5), 8. o. ISSN 02303701. „1990. április 27-én üzembe helyezték a budafoki 8000 állomáskapacitású ... telefonfőközpontot.”
- ↑ A BHG főleg a Szovjetúnióba, Csehszlovákiába és a Német Demokratikus Köztársaságba szállított központokat.
- ↑ Újbuda - Emléktáblát kapott a hazai távközlés első nagyvállalata Emléktáblát állítottak az 1872-ben alapított egykori Beloiannisz Híradástechnikai Gyár (BHG) tiszteletére a Fehérvári út 58-68. szám alatt. Az avató ünnepségen dr. László Imre polgármester a vállalat hazánkban és a kerületben betöltött jelentős szerepét méltatta, Mikics László vezérigazgató pedig az V. kerületi, nyolcfős távírdaszerelő műhelyből lett gyár történetének nagy korszakait elevenítette fel. A BHG a híradástechnikai nagyipar elindítójaként a távközlés magyarországi fellegvára volt. Készült itt telefonközpont és telefonkészülék, rádióadó, rádióvevő, antenna, vezeték nélküli átviteli berendezés, de még lendkerekes játékautó is. A vállalat a rendszerváltás után veszítette el versenyképességét, így 2000-ben privatizálták. Az avatóünnepség végén a polgármester és a vállalat vezetősége megkoszorúzta a QR kóddal ellátott emléktáblát. | Facebook (magyar nyelven). www.facebook.com. (Hozzáférés: 2023. május 4.)
- ↑ (2023). BHG emléktábla-avatás [Youtube]. SPORT MÉDIA. A jelenet helye a filmen: Budapest, XI.,Fehérvári út 68.. (Hozzáférés ideje: 2023-08-27.)
- ↑ Gergely 1962
- ↑ dr. Bartolits István: 65 éve avatták az ország egyetlen vidéki 7A2 központját Miskolcon. (Hozzáférés: 2022. december 11.)
- ↑ Vass Béla (1967). „Elektronikus vezérlésű crossbar központ (ECR 2000 típus)”. BHG – ORION – TRT Műszaki Közlemények (6), 14 – 20. o.
- ↑ Rédl Gábor (1968). „Az ECR 400 és ECR 401 típusú elektronikus vezérlésű crossbar központ”. BHG – ORION – TRT Műszaki Közlemények (1), 27–40. o.
- ↑ Makay 1971
- ↑ ECR
- ↑ Láng Béla: 100 éves a magyar távbeszélő: 3. A felszabadulástól napjainkig. A jövő üzemmérnöke, XI. évf. 1. sz. (1983. január) 4. o. ISSN 0230-8169
- ↑ szerk.: Dénes György: Első száz év a híradástechnikáért. Budapest: Idegenforgalmi Propaganda és Kiadó Vállalat, 77. o. (1974)
- ↑ АТСК, Автоматическая Телефонная Станция Координатного типа
- ↑ Szilágyi 1984
- ↑ Dobai 1974
- ↑ Szilágyi 1974
- ↑ Szilágyi 1990
- ↑ Balogh 1978
- ↑ tomikgb
- ↑ dr. Bartolits István: 45 éve avatták a Lágymányosi crossbar központot. (Hozzáférés: 2022. december 11.)
- ↑ Pártos Gyula (1987). „A magyar híradástechnika dilemmái”. Medvetánc (3–4), 275. o. (Hozzáférés: 2023. április 24.)
- ↑ Local and TRansit Remote Intergrated Measuring and Observation System — magyarul: Integrált Üzemfelügyeleti Rendszer Helyi és Távhívó Központokhoz
- ↑ dr. Eisler Péter – Gátmezei József (1984). „Új módszerek a hagyományos kapcsolóberendezések üzemfelügyeletére és karbantartására”. Híradástechnika XXXV. (12), 559–563. o.
- ↑ Molnár 1990
- ↑ dr. Bartolits István: 30 éve ment üzembe az első ER 256 rurálközpont. (Hozzáférés: 2022. december 11.)
- ↑ Dolgozók Lapja
- ↑ Magyarországon előbb működött automata alközpont (7D-PBX, 1926), mint főközpont (7A1, 1928).
- ↑ STandard Beloiannisz
- ↑ Krizsákné Farkas Piroska: A távbeszélőközpontok fejlődése 1945 után. Postamúzeumi évkönyv, (1989) 55. o. Hozzáférés: 2022. november 15.
- ↑ PBX: Private Branch Exchange
- ↑ teljes nevén Közigazgatási Távbeszélő Hálózat
- ↑ Solti István nyugállományú mérnök alezredes: A „K” távbeszélő hálózat a honvédség szemszögéből. www.puskashirbaje.hu (Hozzáférés: 2022. november 15.) (pdf)
- ↑ becseit: 7D PBX rotary távbeszélő-központ Vámosgyörk. YouTube (2018. június 27.) (Hozzáférés: 2022. november 15.) (video)
- ↑ Pap János: A MAGYAR VASÚTI TÁVKÖZLÉS RENDHAGYÓ KRÓNIKÁJA 1846 – 2000: A 7. XX. SZÁZAD 1951 – 1970. bgok.hu (2019) 489. o. (Hozzáférés: 2022. november 15.) (pdf) arch
- ↑ Krizsákné Farkas Piroska: A távbeszélőközpontok fejlődése 1945 után. Postamúzeumi évkönyv, (1989) 56. o. Hozzáférés: 2022. november 15.
- ↑ Szilágyi Sándor: Az RA távbeszélő alközpontcsalád. Hiradástechnika, XIX. évf. 12. sz. (1968) Hozzáférés: 2022. november 15.
- ↑ (1971. április 4.) „Halló, itt BHG!”. MAGYARORSZÁG, 22. o. Index 25 606.
- ↑ (1971. május 23.) „BHG=világszínvonal”. MAGYARORSZÁG, 40. o. Index 25 606.
- ↑ (1982) „A COMBI-X típusú nagykapacitású távbeszélő központ”. Híradástechnika XXXIII. (2), 73–78. o. (Hozzáférés: 2023. május 25.)
- ↑ Krizsákné
- ↑ Makay 1980
- ↑ (1977. május 19.) „Nyolc nagydíjas”. Esti Hírlap 22. (116.), 3. o. ISSN 0133-2201. (Hozzáférés: 2023. január 10.) „A QA–96 típusú kvázielektronikus távbeszélő alközpont, amely a brnói vásáron tavaly aranyérmet nyert, most elnyerte a BNV nagydíját is.”
- ↑ Német Attila – Zotter Ferenc (1987. 11). „Az EP32M és az EP64M elektronikus alközpontok hardware felépítése”. Híradástechnika XXXVIII. (11), 503–507. o.
- ↑ Molnár 1986
- ↑ Pete Gábor: EP512 telefonközpont Pécsen. YouTube (2013. november 27.) (Hozzáférés: 2021. február 24.) (video)
- ↑ Solti István nyá. mérnök alezredes: Tárolt-programvezérlésű (TPV) telefonközpontok a Magyar Honvédség állandó híradó hálózatában. www.puskashirbaje.hu (Hozzáférés: 2022. november 15.) (pdf)
- ↑ Dr. Falus László. Az adástechnikai ipar évtizedei, Postai és Távközlési Múzeumi Alapítvány Évkönyve. Postamúzeum, Budapest, 58. o. (1997). Hozzáférés ideje: 2022. november 19.
- ↑ a b Dósa György: A magyar rádió-műsorszórás fejlődése, 1949-től a hetvenes évek közepéig. (Hozzáférés: 2022. november 19.)
- ↑ Solti István nyá. mk. alezredes. A Magyar Néphadsereg (Honvédség) URH sávú rádió riasztási rendszere (PDF), 3. o.. Hozzáférés ideje: 2023. augusztus 5.
- ↑ dr. Bartolits István: 60 éve indult meg a hazai televízió műsorszórás. (Hozzáférés: 2022. december 11.)
- ↑ A BME aranydiplomásai – dr. Falus László életrajza, 28. o.. Hozzáférés ideje: 2023. augusztus 5.
- ↑ A teljesítmény 1, 10 vagy 100 Watt volt, a frekvenciatartomány pedig 50-től 790 MHz-ig terjedt.
- ↑ Ennek tulajdonosa az Antenna Hungária Rt. és a BHG Híradástechnikai Zrt. volt.
- ↑ Falus László: Televízióadó-fejlesztés és -gyártás Magyarországon. Híradástechnika, LXIII. évf. Külön. sz. (2008) 26. o. Hozzáférés: 2022. november 20.
- ↑ Dr. Tarnay Katalin. Visszaemlékezéseim – 1956-2003 (PDF), 14. o. (2018). Hozzáférés ideje: 2023. április 14.
- ↑ Fekete Károly mk. alezredes. A Magyar Honvédség állandó telepítésű kommunikációs rendszere továbbfejlesztésének technikai lehetőségei – Doktori (PhD) értekezés (PDF), 17. o. (2003). Hozzáférés ideje: 2023. április 14.
- ↑ Az MH állandó távközlési hálózatában használt berendezések – II. rész, 8. o.
- ↑ Lajkó Sándor (1959). „Háromcsatornás légvezetékes vivőáramú távbeszélő berendezés”. Magyar Hiradástechnika 10 (1), 1. o.
- ↑ Lajkó Sándor (1960). „BO–12 típusú tizenkétcsatornás légvezetékes vivőáramú távbeszélő berendezés”. Magyar Hiradástechnika 11 (4), 128. o.
- ↑ A kétféle berendezés ugyanazon légvezeték-érpáron egyidejűleg üzemeltethető, így egyszerre tizenöt beszéd- és három távírócsatorna vihető át.
- ↑ Három távbeszélő-összeköttetés, négy váltóáramú távírócsatorna egyidejű átvitelével.
- ↑ „A VK–12 típusú 12-csatornás vivőáramú távbeszélőrendszer ismertetése”. Magyar Hiradástechnika 5 (11–12), 161–204. o.
- ↑ Indián János: Ijesztő romhalmaz lett az egykori üdülőből. Pusztulat blog, 2018. szeptember 5. (Hozzáférés: 2023. április 8.)
- ↑ Kézitörténelem. (Hozzáférés: 2023. április 5.)
- ↑ Újbuda BHG Búvárklub. (Hozzáférés: 2023. április 5.)
Források
- ↑ HVG 2010: Szegő Iván Miklós: Mementó 1950: "Fasiszta vagyok" – vallja Domokos vádlott. HVG (2010. február 22.) (Hozzáférés: 2021. február 16.)
- ↑ Makay 1971: Makay Attila: EC-típusú központokkal szerzett tapasztalatok a magyar hálózatban. Híradástechnika, XXIII. évf. 4. sz. (1972) 97. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. február 16.
- ↑ Szilágyi 1974: Szilágyi Sándor: A magyar telefontechnikai ipar termékei a Szovjetunióban. Híradástechnika, XXIV. évf. 10. sz. (1974) 296. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. december 15.
- ↑ Dobai 1974: Dobai Miklós: Szovjet rurál berendezések korszerűsítése a BHG-ban. Híradástechnika, XXIV. évf. 10. sz. (1974) 298. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. december 15.
- ↑ BHG 1976: BELOIANNISZ HÍRADÁSTECHNIKAI GYÁR. Híradástechnika, XXVII. évf. 12. sz. (1976) 363. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. december 15.
- ↑ Szilágyi 1984: Szilágyi Sándor: 20 éves az ATSz-K-fejlesztés. Híradástechnika, 10. sz. (1984) 474. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. február 17.
- ↑ Szilágyi 1990: Szilágyi Sándor: Konténerbe épített ATSzK 100/2000 ER típusú telefonközpont. Híradástechnika, 5. sz. (1990) 143. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. február 17.
- ↑ Jenei: Jenei Károly: AZ EGYESÜLT IZZÓLÁMPA ÉS VILLAMOSSÁGI RT. ÉS ELŐDVALLALATAI. OSZK (Hozzáférés: 2021. február 17.)
- ↑ Baló: szerk.: Baló György, Lipovecz Iván: BHG Híradástechnikai Vállalat, Tények könyve – Magyar és nemzetközi almanach. Ráció Kiadó (1990). Hozzáférés ideje: 2022. november 18.
- ↑ Bay: Bay Zoltán: Egyesült Izzó. A BME OMIKK Tudomány- és technikatörténeti archívuma (Hozzáférés: 2021. február 18.)
- ↑ XXa: Magyarország a XX. században: IV. kötet: Műszaki- és természettudományok; Automatizálás, elektronika és rádió műsorszórás (1920–1935). Babits Kiadó, Szekszárd (2000) (Hozzáférés: 2021. február 18.)
- ↑ XXb: Magyarország a XX. században: IV. kötet: Műszaki- és természettudományok; Az államosítás és az önálló magyar ipar kialakulása (1949–1957). Babits Kiadó, Szekszárd (2000) (Hozzáférés: 2021. február 18.)
- ↑ XXc: Magyarország a XX. században: IV. kötet: Műszaki- és természettudományok; Hazai fejlesztés, technológiai lemaradás (1958–1967). Babits Kiadó, Szekszárd (2000) (Hozzáférés: 2021. február 19.)
- ↑ XXd: Magyarország a XX. században: IV. kötet: Műszaki- és természettudományok; Lincencvásárlások (1968–1975). Babits Kiadó, Szekszárd (2000) (Hozzáférés: 2021. február 19.)
- ↑ XXe: Magyarország a XX. században: IV. kötet: Műszaki- és természettudományok; A fényvezető és a digitális technika (1976–1984). Babits Kiadó, Szekszárd (2000) (Hozzáférés: 2021. február 19.)
- ↑ tomikgb: Ericsson telefonközpont Lágymányoson. Közlekedési Filmhíradó 19. szám (1972) (Hozzáférés: 2021. február 19.)
- ↑ Gergely 1962: Gergely Ödön: Technikatörténeti szemle 1: Távközlő készülékek és berendezések fejlődése Magyarországon. Budapest: Magyar Műszaki és Közlekedési Múzeum. 189. o.
- ↑ Balogh 1978: Balogh Béla – Gáti István: Az AR gyártmánycsalád a BHG-ban. Híradástechnika, XXXVIII. évf. 1. sz. (1978) 17. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. december 15.
- ↑ Molnár 1990: Molnár Béla: ER256 TPV elektronikus rurál végközpont. Híradástechnika, XLI. évf. 2. sz. (1990) 33. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. december 15.
- ↑ Bartolits 1990: dr. Bartolits István – Rekenyi György – Sztaics Ákos – Vétek István: Regiszterközi jelzésváltás megvalósítása EP típusú távbeszélő központokban. Híradástechnika, XLI. évf. 6. sz. (1990) 176. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. december 26.
- ↑ ECR: ECR központ üzembehelyezése Várpalotán. Híradástechnika, XXIII. évf. 2. sz. (1972) 55. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. december 15.
- ↑ Makay 1980: Makay Attila: A QA96 programvezérlő rendszere. Híradástechnika, XXXI. évf. 11. sz. (1980) 421. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. február 19.
- ↑ Molnár 1986: Molnár Béla: Az EP alközpont család. Híradástechnika, XXXVII. évf. 11. sz. (1986) 482. o. arch ISSN 0018-2028 Hozzáférés: 2021. február 19.
- ↑ Dolgozók Lapja: Szuper központ Tarjánban. Dolgozók Lapja, XLIV. évf. 137. sz. (1989. június 13.) 1. o. ISSN 0133—14 Hozzáférés: 2021. február 19.
- ↑ Krizsákné: Krizsákné Farkas Piroska: Postamúzeumi évkönyv: A távbeszélőközpontok fejlődése 1945 után. Budapest: Postamúzeum. 1989. 56. o. Hozzáférés: 2021. február 20.