Sítina Gerardova
![]() | |
---|---|
![]() Sítina Gerardova (Juncus gerardii) | |
Vědecká klasifikace | |
Říše | rostliny (Plantae) |
Podříše | cévnaté rostliny (Tracheobionta) |
Oddělení | krytosemenné (Magnoliophyta) |
Třída | jednoděložné (Liliopsida) |
Řád | lipnicotvaré (Poales) |
Čeleď | sítinovité (Juncaceae) |
Rod | sítina (Juncus) |
Podrod | Agathryon |
Binomické jméno | |
Juncus gerardii Loisel., 1809 | |
Poddruhy | |
| |
Synonyma | |
Juncus gerardi | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9c/Juncus_gerardii_Kemi%2C_Finland_23.06.2013.jpg/180px-Juncus_gerardii_Kemi%2C_Finland_23.06.2013.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/56/JuncusGerardii.jpg/180px-JuncusGerardii.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1a/Juncus_gerardii.jpeg/180px-Juncus_gerardii.jpeg)
Sítina Gerardova (Juncus gerardii) je sytě zelená, vytrvalá bylina rostoucí na vlhkých, slaných loukách, je považována za indikátor zasolených půd. Vyrůstá v trsech, může být vysoká do 50 cm a kvete během léta deseti až třiceti drobnými červenohnědými květy sestavenými do mnoha květenství kruželů. Je v Česku sice původní druh, ale postupně se vyskytuje stále méně a méně často a vážně ji hrozí vymizení.
Vědecké jméno rodu Juncus pochází ze staršího slova „jungere“ značící svázat, spojit, protože stonky sítin byly pro svou pevnost a ohebnost používané jako vázací materiál. Druhové jméno gerardi je pojmenování na počest anglického botanika Johna Gerarda z přelomu 16. a 17. století.[1][2][3]
Rozšíření
Rostlina se roztroušeně vyskytuje v převážné části pevninské Evropy, včetně Skandinávského a Pyrenejského poloostrova, Britských ostrovů i celého Středomoří. Její areál dále pokračuje východním směrem přes evropské Rusko až na východní Sibiř, s odbočkami do jihozápadní Asie, Mongolska i severozápadní Číny. Na rozlehlém prostoru se jako původní druh vyskytuje i na severoamerickém kontinentu. Roste na východě i západě jižní Kanady a dále asi v polovině států rozkládajících se v severní části Spojených států amerických. Pravděpodobně lidským přičiněním byla zavlečena do jižní Austrálie i na ostrovy Nového Zélandu. Nevelká arela druhu se nachází na severovýchodě Afriky. Častokrát zdomácněla na místech s brakickou vodou nebo u slaných či alkalických jezer.
V České republice je sítina Gerardova vzácná, objevuje se pouze ojediněle ve středních a západních Čechách nebo na jižní Moravě, kde ji lze spatřit od nížin až po pahorkatiny.[1][2][3][4][5][6]
Ekologie
Tento hemikryptofyt patří mezi halofyty, které jsou částečně vázané na půdy se zvýšeným obsahem soli. Vyskytuje se na vlhkých loukách, pastvinách a slaniskách, v okolí vývěrů minerálních vod s vysokým obsahem solí nebo na slaných bažinatých místech těsně nad hranicí mořského přílivu. Rostliny částečně preferují podmáčené půdy, avšak nesnášejí dlouhodobě záplavená stanoviště. Nejlépe prospívají v půdách písčitých či hlinitých, jež bývají průběžně vlhké. Chladnější období v pozdním jaru je u sítiny Gerardovy považováno za stimulant kvetení. Byliny kvetou v letních měsících, zpravidla průběžně od června do září. Počet chromozomů je 2n = 84.
Tento druh lze často nalézt na stanovištích, která jsou vystavena pravidelné pastvě. Byliny tolerují salinitu půdy jen po určitou mez, její nadměrné zvýšení snižuje klíčení semen, způsobuje živoření mladých sazenic a omezuje růst a kvetení již existujících rostlin. Jako zvláštnost je uváděna skutečnost, že může růst v půdě se současně zvýšenou koncentrací solí železa a manganu, ale nesnáší vyšší množství soli samotného železa nebo jen manganu.[1][2][3][4][7][8]
Popis
Vytrvalá, trávě podobná, volně trsnatá rostlina s plazivým podzemním oddenkem, která je vysoká od 10 po 50 cm a má přímé tenké, ale pevné lodyhy, které jsou oblé či slabě zploštělé. Lodyha je střídavě porostlá čtyřmi až pěti listy, jež mají zelené pochvy s oušky se suše blanitými okraji. Listy vyrůstají v dolní části lodyhy, bývají dlouhé 10 až 30 cm a široké do 2,5 mm, ploché či slabě kýlnaté, po obvodě jsou celistvé a nejvyšší list je asi třikrát delší než jeho pochva. Plodné výhony nesoucí květenství jsou u starších rostlin vyšší než výhonky sterilní. S příchodem zimního období listy hnědnou a odumírají.
Květenství je řídký, vrcholový kružel, jehož listen podobný listu bývá stejně dlouhý či kratší než květenství. Kružel je dlouhý 5 až 10 cm, bývá tvořen dvěma až čtyřmi hlavními větvemi a mívá pět až sto dvacet oboupohlavných květů sestavených do volných jednostranných vrcholíků. Na vrcholu lodyhy je terminální květenství, jeho listen roste směrem vzhůru a květenství přerůstá. Listence květů jsou vejčité, asi 1,5 mm dlouhé a kaštanově až tmavě hnědé. Téměř stejně jsou zbarvené i vejčité blanité okvětní lístky, kterých je šest, rostou ve dvou přeslenech a jsou velké 2,5 × 3,5 mm. V květu je ve dvou kruzích šest tyčinek s prašníky, spodní semeník vzniklý ze tří plodolistů a jedna čnělka s třílaločnou bliznou, která bývá opylována pylem přinášenym větrem.
Plod je trojpouzdrá, eliptická, kaštanově hnědá tobolka velká 2,5 až 3,5 mm. Samovolně pukající tobolka obsahuje tři i více zahrocených, eliptických semen dlouhých asi 0,6 mm a širokých 0,3 mm, která po navlhnutí slizovatí. Za sucha jsou roznášená větrem, za vlhka se lepí na peří ptáků či srst zvířat, po dešti je na delší vzdálenosti odplavuje voda.[1][3][4][7][8][9]
Rozmnožování
Nové rostliny mohou vznikat pohlavním nebo vegetativním rozmnožováním. Při pohlavním vzcházejí ze semen na nezastíněných místech, na kterých nejsou potlačované v konkurenčním boji o světlo i vláhu. Mladé semenáče, zajišťující šíření na větší vzdálenost, se objevují na jaře od března po červen, později v létě se nedostatek vody stává limitujícím faktorem jejich dalšího růstu. Vegetativně se rostliny rozšiřují rozrůstáním oddenků a vytvářejí tak okolo mateřské rostliny klonální populace.[7][8]
Význam
Hustá síť kořenů a oddenky pomáhají rostlině přežít letní sucho a působí na půdu silně protierozně. Na oddencích se nachází mnoho prospěšných bakterií, které mohou být užitečné při čištění odpadních vod, například v kořenové čistírně.
Rostliny se také vysazují do ozdobných zahrad k jezírkům i jako součást záhonů vlhkomilných rostlin. V případě nedostatku kvalitnější píce je v přírodě sítina spásána dobytkem, koňmi i ovcemi, jakož i lesními býložravci. Semena poskytují potravu mnoha drobným ptákům, kořeny a oddenky se živí různí hlodavci.[8]
Ohrožení
Sítina Gerardova je v české přírodě stále více a více ohrožována likvidaci původních stanovišť. Tyto vlhké, zasolené, nevýdělečné pozemky jsou na mnoha místech odvodňovány a po vysušení bývají intenzivně zemědělsky obhospodařovány, nebo se využívají ke stavební činnosti. V Česku je proto pro zvýšení naděje na její záchranu zařazena v „Červeném seznamu ohrožených druhů České republiky“ z roku 2017 mezi rostliny kriticky ohrožené (C1t). Z celosvětového pohledu je však sítina Gerardova rozšířena na tak velké ploše, že je IUCN považována za málo dotčený taxon (LC).[1][10][11][12]
Odkazy
Reference
- ↑ a b c d e DÍTĚ, Daniel. BOTANY.cz: Juncus gerardii [online]. O. s. Přírodovědná společnost, BOTANY.cz, rev. 2009-02-18 [cit. 2023-01-20]. Dostupné online. (slovensky)
- ↑ a b c Květena ČR: Juncus gerardii [online]. Petr Kocián, rev. 2011-05-20 [cit. 2023-01-20]. Dostupné online.
- ↑ a b c d KIRSCHNER, Jan. SPECIES PLANTARUM, Juncaceae 3: Juncus subg. Agathryon, Juncus gerardii [online]. Australian Biological Resources Study, Canberra, ACT, AU, rev. 2002 [cit. 2023-01-20]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b c MIKULÍKOVÁ, Zuzana. Slaniska a jejich vegetace: Sítina Gerardova [online]. PřF Masarykovy univerzity v Brně [cit. 2023-01-20]. Dostupné online.
- ↑ BRODSKÁ, Anna. Vliv slaných důlních vod na halofytní rostliny. Ostrava, 2016 [cit. 2023-01-20]. Bakalářská práce. Vysoká škola báňská. Vedoucí práce Jana Nováková. Dostupné online.
- ↑ POWO: Juncus gerardii [online]. Board of Trustees of the Royal Botanic Gardens, Kew, UK, rev. 2022 [cit. 2023-01-20]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ a b c CHYTRÝ, Milan; PYŠEK, Petr; LEPŠ, Jan et al. PLADIAS: Juncus gerardii [online]. Botanický ústav AV ČR, Masarykova univerzita v Brně, Jihočeská univerzita v Českých Budějovicích, rev. 2014–2022 [cit. 2023-01-20]. Dostupné online.
- ↑ a b c d CAO, L.; BERENT, L.; FUSARO, A. Juncus gerardii [online]. Geological Survey, Nonindigenous Aquatic Species Database, Gainesville, FL, USA, rev. 2018-03-23 [cit. 2023-01-20]. Dostupné online. (anglicky)
- ↑ KLINKENBERG, Brian. Electronic Atlas of the Flora of British Columbia: Juncus gerardii [online]. University of British Columbia, Vancouver, CA, rev. 2017 [cit. 2023-01-20]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2023-01-20. (anglicky)
- ↑ Vyhláška MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb. [online]. Ministerstvo životního prostředí ČR, rev. 18.07.2017 [cit. 2023-01-20]. cz/cs/chranene-rostliny/ Dostupné online.
- ↑ GRULICH, Vít; CHOBOT, Karel. Červený seznam ohrožených druhů České republiky, cévnaté rostliny. S. 75–132. Příroda [online]. Agentura ochrany přírody a krajiny ČR, Praha, 2017 [cit. 2023-01-20]. Čís. 35, s. 75–132. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2020-06-12. ISSN 1211-3603.
- ↑ DE BÉLAIR, G.; GRILLAS, P. IUCN Red List of Threatened Species: Juncus gerardii [online]. International Union for Conservation of Nature and Natural Resources, rev. 2009-02-13 [cit. 2023-01-20]. Dostupné online. (anglicky)
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu sítina Gerardova na Wikimedia Commons
Taxon Juncus gerardii ve Wikidruzích