Entrismus
![Lev Trockij](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d0/Bundesarchiv_Bild_183-R15068%2C_Leo_Dawidowitsch_Trotzki.jpg/161px-Bundesarchiv_Bild_183-R15068%2C_Leo_Dawidowitsch_Trotzki.jpg)
![Boris Johnson](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/76/Boris_Johnson_official_portrait_%28cropped%29.jpg/170px-Boris_Johnson_official_portrait_%28cropped%29.jpg)
Entrismus (anglicky entryism, často také vstupování nebo infiltrace) je politická strategie, při níž organizace povzbuzuje své členy nebo příznivce, aby se připojili k jiné (obvykle větší) organizaci, a snažili se tak rozšířit svůj vliv a své myšlenky a program. Pokud je organizace, do které entristé vstupují, entrismu nepřátelsky nakloněna, mohou entristé přistoupit ke lsti a podvratné činnosti, aby skryli skutečnost, že jsou samostatně organizovaní.
Socialistický entrismus
Trockého "francouzský obrat"
![ikona](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/99/Question_book-new.svg/48px-Question_book-new.svg.png)
"Francouzský obrat" odkazuje na klasickou formu entrismu, kterou obhajoval Lev Trockij ve svých esejích "Francouzský obrat". V červnu 1934 navrhl, aby francouzští trockisté rozpustili svou Komunistickou ligu a připojili se k Francouzské sekci Dělnické internacionály (Section Française de l'Internationale Ouvrière, SFIO) a aby Komunistická liga rozpustila svou mládežnickou organizaci a snáze se spojila s revolučními elementy. Tato taktika byla přijata v srpnu 1934 navzdory určitému odporu a úspěšně zvýšila počet členů skupiny na 300 aktivistů.
Zastánci této taktiky prosazovali, aby trockisté vstoupili do sociálně demokratických stran, aby se v nich spojili s revolučními socialistickými proudy a ty pak nasměrovali k leninismu. Entrismus však trval krátce, neboť vedení SFIO začalo trockisty vylučovat. Trockisté z Dělnické strany Spojených států (Workers Party of the United States) také úspěšně využili svého vstupu do Socialistické strany Ameriky (Socialist Party of America) k náboru své mládežnické skupiny a dalších členů. Podobnou taktiku používaly i trockistické organizace v dalších zemích, včetně Nizozemska, Belgie, Švýcarska a Polska. Entrismus byl využíván ke spojení s levicově orientovanými politickými proudy uvnitř radikálních stran a k jejich náboru.
Od doby, kdy byla použita ve Francii, marxisté tuto taktiku používali, i když měli různé představy o tom, jak dlouho bude období vstupu trvat:
- Někdy se používá "perspektiva rozdělení", kdy menší strana hodlá zůstat ve větší straně po krátkou dobu s úmyslem rozdělit organizaci a odejít s větším počtem členů, než měla na začátku.
- Entristická taktika může z vlastního pohledu úspěšně fungovat po dlouhou dobu. Pokoušela se o ni například Militant tendency ve Velké Británii, jejíž členové působili v rámci Labouristické strany od padesátých let a podařilo se jim získat kontrolu v Mladých socialistech Labouristické strany a v městské radě Liverpoolu, než byli v osmdesátých letech vyloučeni. O podobné výkony se pokoušelo mnoho dalších trockistických skupin, ale jen málo z nich získalo takový vliv, jakého dosáhla Militant tendency.
Hluboký entrismus sui generis
![ikona](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/99/Question_book-new.svg/48px-Question_book-new.svg.png)
V těchto typech entrismu se aktivisté angažují v dlouhodobém horizontu. Pracují v organizaci po desetiletí v naději, že získají vliv a určitou moc a možná i kontrolu nad větší organizací.
V rámci entrismu sui generis ("zvláštního typu") se například trockisté otevřeně nezasazují o vybudování trockistické strany. "Hluboký entrismus" odkazuje na dlouhé trvání.
Tato taktika je úzce spjata s Michelem Pablem a Gerrym Healym, kteří stáli v čele Čtvrté internacionály na přelomu 40. a 50. let. Taktika "hlubokého vstupu" byla vyvinuta jako způsob, jakým mohli trockisté reagovat na studenou válku. V zemích s masovými sociálnědemokratickými nebo komunistickými stranami bylo stejně obtížné být do těchto stran přijat, jako bylo obtížné vybudovat samostatné trockistické strany. Proto se trockistům doporučovalo, aby vstoupili do masové strany.
V Evropě tento přístup používal například Klub a později Socialistická akce v Labouristické straně a Čtvrtá internacionála v komunistických stranách.[1] Ve Francii trockistické organizace, především Parti des Travailleurs a její předchůdci, úspěšně vstoupily do odborů a hlavních levicových stran.
Otevřený entrismus
Některé politické strany, jako například Dělnická strana v Brazílii (Partido dos Trabalhadores) nebo Skotská socialistická strana (Scottish Socialist Party), umožňují, aby se v nich otevřeně organizovaly různé politické proudy. V těchto případech se termín "entrismus" obvykle nepoužívá. Politické skupiny, které pracují v rámci větší organizace, ale zároveň si zachovávají "veřejnou tvář", často odmítají termín "entrismus", ale někdy jsou větší organizací stále považovány za entristy.
Příklady podle zemí
Austrálie
V Austrálii byla tato praxe rozšířená v 50. letech, kdy Komunistická strana Austrálie (Communist Party of Australia) bojovala s pravicovými průmyslovými skupinami (Industrial Groups) o kontrolu nad australskými odbory. "Skupináři" ("Groupers") následně založili Demokratickou stranu práce (Democratic Labour Party). Dnes je tato praxe v Austrálii často označována jako druh fenoménu zvaného branch stacking – náboru nebo zápisu členů do místní pobočky politické strany s hlavním cílem ovlivnit výsledek vnitřních předvýběrů kandidátů na veřejné funkce nebo nepřiměřeně ovlivnit politiku strany.
V roce 1985 se Strana jaderného odzbrojení (Nuclear Disarmament Party) rozštěpila po obvinění, že byla infiltrována Socialistickou dělnickou stranou (Socialist Workers Party, SWP), trockistickou skupinou.[2][3][4]
V nedávné době byla australská Královská společnost pro prevenci týrání zvířat (RSPCA) označena za oběť těchto praktik.[5] Národní federace farmářů (National Farmers' Federation) a organizace Animals Australia byly obviněny z infiltrace poboček australské organizace RSPCA ve snaze prosazovat protichůdnou politiku týkající se bateriových chovů slepic, intenzivního chovu prasat a vývozu živých ovcí.
Od roku 2000 náboženská pravice pronikla do řady poboček Liberální strany Austrálie (Liberal Party of Australia), zejména v Novém Jižním Walesu, Západní Austrálii, Queenslandu a Victorii.[6]
V roce 2018 vyšlo najevo, že Národní strana Nového Jižního Walesu (NSW National Party) a její mládežnické křídlo Young Nationals byly infiltrovány krajní pravicí a více než 30 členů bylo vyšetřováno kvůli údajným vazbám. Lídr McCormack infiltraci odsoudil a několik podezřelých krajních pravičáků bylo ze strany a jejího mládežnického křídla vyloučeno.[7]
Kanada
![ikona](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/99/Question_book-new.svg/48px-Question_book-new.svg.png)
Ačkoli termín "entryismus" byl používán jen málo, oponenti obviňovali Davida Orcharda a jeho příznivce z toho, že se na přelomu 20. a 21. století pokoušeli získat vedení Progresivní konzervativní strany (Progressive Conservative Party) s úmyslem dramaticky změnit její politiku.
Orchard se proslavil jako přední odpůrce volného obchodu, který byl zřejmě nejvýznamnější politikou progresivní konzervativní vlády Briana Mulroneyho na přelomu 80. a 90. let. Zatímco odpůrci poukazovali na pozoruhodný odstup, Orchard a jeho příznivci tvrdili, že reprezentují "tradiční" konzervativní hodnoty a ekonomický nacionalismus, který starší Konzervativní strana a Progresivní konzervativní strana zastávaly před Mulroneym, konkrétně za Johna Diefenbakera.
Odpůrci sloučení Progresivní konzervativní strany a Kanadské aliance z roku 2003 rovněž obvinili členy Aliance z infiltrace. Všeobecně se spekulovalo, že většina, ne-li všichni z přibližně 25 000 Kanaďanů, kteří před hlasováním o sloučení rozšířili členskou základnu Progresivní konzervativní strany, byli členy Aliance, kteří pravděpodobně hlasovali pro sloučení.
Liberálové pro život (Liberals for Life), pro-life skupina spojená s Campaign Life Coalition, byla na přelomu 80. a 90. let obviněna z infiltrace do Liberální strany Kanady.
Členové Socialistické akce, malé trockistické skupiny, hrají vedoucí roli v Socialistické frakci Nové demokratické strany (New Democratic Party, NDP), malé frakci na levém křídle sociálně demokratické NDP, a prosazují, aby se jejich členové připojili k NDP a angažovali se v ní. To však neodpovídá většině definic entrismu, protože kromě působení v NDP nadále existují mimo ni a odděleně od ní. Konkurenční trockistická organizace Fightback provádí klasičtější formu entrismu v NDP, zejména ve svých mládežnických křídlech. Vzorem jí je britská Militant tendency, která praktikovala entrismus v Labouristické straně a na svém vrcholu byla jednou z nejúspěšnějších entristických organizací.
Po pádu Strany sociálního kreditu Britské Kolumbie (British Columbia Social Credit Party) došlo k posunu v Liberální straně Britské Kolumbie (British Columbia Liberal Party), ke které se připojili bývalí členové Strany sociálního kreditu. V důsledku toho se strana díky novému členství posunula ve fiskální politice mnohem více doprava. Entrismus tak vedl k úplnému ovládnutí původní strany bývalými členy Strany sociálního kreditu. To však není formální entrismus, neboť bývalí členové Strany sociálního kreditu neprovozovali vlastní organizaci v rámci Liberální strany.
Čína
Během Severního pochodu v Číně se Komunistická strana Číny na čas (1923-1927) připojila ke Čínské nacionalistické straně (Kuomintang) a vytvořila První sjednocenou frontu, ale jednou z myšlenek komunistů byla možnost získat v nacionalistické straně většinu a ovlivňovat její politiku.[8] Nakonec se situace zhoršila, nacionalisté vyloučili komunisty ze své strany a začala čínská občanská válka. Válka byla na čas přerušena (1936-1945), aby bylo možné vytvořit druhou sjednocenou frontu během čínského odporu proti japonské císařské nadvládě. Občanská válka však byla obnovena a probíhala až do roku 1950, kdy zvítězili komunisté.
Nizozemsko
Marxisticko-leninská strana Nizozemska (Marxistisch-Leninistische Partij Nederland) byla falešná pročínská komunistická strana v Nizozemsku, kterou založila nizozemská tajná služba BVD, aby navázala kontakty s čínskou vládou pro špionážní účely. Existovala od roku 1968 do počátku 90. let 20. století.[zdroj?]
Nový Zéland
Čtyři malé komunistické strany v zemi, Komunistická strana Nového Zélandu (Communist Party of New Zealand, CPNZ), Socialistická strana jednoty (Socialist Unity Party, SUP), Dělnická komunistická liga (Workers Communist League, WCL) a Socialistická akční liga (Socialist Action League, SAL), se snažily ovlivnit Novozélandskou stranu práce (New Zealand Labour Party), odbory a různé společenské problémy, jako například protesty proti turné Springbok, maorský bikulturalismus a protijaderné hnutí. Během diplomatické krize ANZUS v letech 1984-1985, která byla důsledkem zákazu novozélandských jaderných lodí, se promoskevská SUP snažila infiltrovat protijaderné organizace v rámci strategie odklonit zahraniční politiku Nového Zélandu od jeho tradičního spojence, Spojených států.[9]
Novozélandská křesťanská pravice se také pokoušela získat politický vliv. Během parlamentních voleb v roce 1987 se několik konzervativních křesťanských skupin, včetně Společnosti na ochranu nenarozených dětí (Society for the Protection of Unborn Children, SPUC), Žen pro život (Women for Life) a Koalice znepokojených občanů (Coalition of Concerned Citizens), pokusilo infiltrovat Národní stranu (New Zealand National Party) tím, že na kandidátky postavily konzervativní křesťany. Tyto skupiny také napadaly politiku labouristické vlády v oblasti mírové výchovy, sexuální výchovy, potratů, maorského bikulturalismu a aliance ANZUS. Několik příznivců CCC se v roce 1987 zúčastnilo voleb jako kandidáti Národní strany, mezi nimi Rob Wheeler (Mount Albert), Andrew Stanley (Onehunga) a Howard Martin (Papatoetoe). Jejich úsilí se však setkalo s malým volebním úspěchem a Langeho vláda byla znovu zvolena na druhé funkční období.[10]
V devadesátých letech se v Národní straně objevil další konzervativní proud, a to založením neformálního Křesťanského hlasu v roce 1998. Tato skupina však zanikla v polovině roku 2000, kdy se objevilo několik menších křesťanských politických stran, včetně Křesťanskodemokratické strany (Christian Democrat Party) bývalého poslance Graema Leeho, United Future Petera Dunnea a Destiny New Zealand Briana Tamakiho, které se ucházely o hlasy evangelikálů.[11] Kvůli pokusům o ovládnutí strany poté Národní strana v tichosti centralizovala postupy výběru kandidátů.[12][13]
Navzdory napětí s konzervativci přijal vůdce Národní strany Don Brash během parlamentních voleb v roce 2005 tajnou pomoc od Exkluzivních bratrstev (Exclusive Brethren). Tato pomoc zahrnovala organizaci samostatné volební agitační a reklamní kampaně, která útočila na současnou koaliční vládu labouristů a zelených. Tato strategie se vymstila a přispěla k druhému znovuzvolení premiérky Helen Clarkové.[14] V souvislosti s kontroverzí, která vznikla v důsledku agitace Exkluzivních bratrstev ve prospěch Národní strany, Brashův nástupce, premiér John Key, výslovně odmítl jakoukoli pomoc ze strany Exkluzivních bratrstev během voleb v roce 2008.[15]
Spojené království
Dlouhodobou vstupní taktiku používala trockistická skupina Militant tendency, jejíž původně malý počet příznivců působil od 60. let v hlavním proudu Labouristické strany. Počátkem 80. let se jejich počet stále pohyboval jen v řádu tisíců, ale podařilo se jim získat kontrolní vliv v Mladých socialistech Labouristické strany (Labour Party Young Socialists) a v liverpoolské městské radě, nicméně krátce nato začali být aktivisté Militant tendency vylučováni po interním labouristickém rozhodnutí, že jejich organizace porušuje stanovy strany. Zbytek skupiny nyní působí v rámci Labouristické strany kolem časopisu Socialistická výzva (Socialist Appeal), většina však poté odešla a založila Socialistickou stranu.
Sloupkař deníku The Guardian George Monbiot tvrdí, že skupina ovlivněná zaniklým marxistickým časopisem Living Marxism od konce 90. let 20. století uplatňuje v britských vědeckých a mediálních organizacích taktiku entrismu.[16]
Volby do vedení Labouristické strany v roce 2015 se staly terčem kampaně deníku The Daily Telegraph, který vyzýval příznivce konzervativců, aby vstoupili do Labouristické strany (za poplatek 3 libry) a hlasovali pro levicového kandidáta Jeremyho Corbyna s tím, že se tak strana stane nevolitelnou.[17] Tuto strategii pozorovatelé označili za "entrismus", ačkoli není jasné, zda ji lze pod tuto obecně chápanou definici podřadit (na rozdíl od širšího pojmu "podvratná činnost").[18] Stejně tak byla z entrismu obviněna levicová skupina Momentum, která se zapojila do taktiky ve stylu Militant tendency, přičemž hnutí významných labouristických poslanců (dosavadních i suspendovaných) se snažila sesadit poslance, kteří nepodpořili Corbyna.[19][20]
Po hlasování o brexitu v roce 2016 se někteří stoupenci odchodu z Evropské unie obávali, že vláda vyjedná dohodu, která zachová příliš mnoho vazeb s Evropskou unií. Nezávislí stoupenci odchodu i členové Strany nezávislosti Spojeného království (UKIP), která po brexitu politicky strádala, se proto přidali ke Konzervativní straně. Toto hnutí bylo obzvláště výrazné ve volebních obvodech konzervativních poslanců, kteří podporovali setrvání v Evropské unii.[21] Skupina Leave.EU vedla kampaně, v nichž vyzývala své příznivce, aby se připojili ke konzervativcům a zbavili se poslanců, kteří nepodporovali tvrdý brexit.[22] Ti, kteří se v tomto období připojili ke straně, se zasloužili o to, že Boris Johnson po rezignaci premiérky Theresy Mayové vyhrál volby do vedení strany (a stal se tak premiérem).[23]
Spojené státy americké
Příznivci Freda Newmana a strany Nová aliance (New Alliance Party) hromadně vstupovali do Reformní strany a získali určitou kontrolu nad odnoží Reformní strany ve státě New York.[zdroj?] Jiný americký politik, Lyndon LaRouche, se od roku 1980 pokoušel o entristickou strategii v Demokratické straně, ale bez valného úspěchu.[24] Mnoho libertariánů nebo libertariánsky orientovaných politiků kandidovalo za republikány a několik z nich (například Ron Paul, jeho syn Rand Paul, Mark Sanford, Justin Amash, Thomas Massie a Gary Johnson) bylo úspěšných, i když někteří z nich následně Republikánskou stranu opustili.
Další příklady
Horton (2014) uvádí jako příklad entrismu "infiltraci lidskoprávního aktivisty do instituce, která se hlásí k neoliberalismu, tržnímu fundamentalismu, který se zasloužil o erozi zdravotnických systémů v desítkách zemí s nízkými a středními příjmy".[25] Leslie (1999) používá jako příklad entrismu snahy transformovat zevnitř instituce, které se potýkají s genderovými nerovnostmi, tím, že do nich vstupují lidé, kteří tyto nerovnosti mají napravit.[26]
Zákony proti entrismu
V některých zemích byly přijaty zákony, které mají odradit od různých forem entrismu. Ve volbách v americkém státě New York jsou změny stranické příslušnosti již registrovaných voličů formálně zpracovávány až týden po všeobecných volbách v daném roce. Cílem je zabránit vstupům do primárních voleb, protože jsou přístupné pouze voličům, kteří jsou již zapsáni ve straně pořádající primárky.[27] Newyorský zákon Wilsona Pakuly rovněž vyžaduje, aby kandidáti, kteří nejsou členy určité politické strany, získali před kandidaturou v primárních volbách formální souhlas příslušných stranických výborů. Tento zákon byl přijatý poté, co kandidáti Americké strany práce (American Labor Party) koncem 40. let 20. století vstupovali do primárek Demokratické a Republikánské strany a vítězili v nich.[28]
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Entryism na anglické Wikipedii.
- ↑ GILLIGAN, Andrew. Jeremy Corbyn's top team encouraged street riots [online]. 26 September 2015 [cit. 2018-04-02]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 4 April 2018. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ Nic MacLellan, 'The Election and Defection of the NDP', Peace Studies, July 1985, pp 18-19
- ↑ Ken Mansell, 'Making Sense of the NDP Split', Peace Studies, July 1985, pp 19-20
- ↑ Greg Adamson, 'The rise and undermining of anti-nuclear political action Archivováno 17. 8. 2009 na Wayback Machine.', Green Left Weekly issue 361, 19 May 1999.
- ↑ A Blind Eye", ABC Four Corners [online]. 21 June 2004. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 10 August 2011. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ Who's behind the Safe School videos? The concerned mums' political connections [online]. 12 Aug 2017. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2017-08-15. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ Stručný přehled článků o infiltraci krajní pravicí:
- 'These guys are crazy': Barnaby Joyce backs 'Nazi' expulsions after backtrack [online]. The Guardian [cit. 2018-11-04]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 4 November 2018. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - Nationals clear man accused of leading alleged neo-Nazi branch stacking [online]. The Guardian [cit. 2018-11-04]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 3 November 2018. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - HUTCHINS, Gareth. Far right extremists 'not welcome' in Nationals, leader says amid investigation [online]. the Guardian [cit. 2018-11-04]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 5 November 2018. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - MICHAEL, McGowen. NSW Young Nationals expel and suspend members over far-right links [online]. The Guardian [cit. 2018-11-04]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 3 November 2018. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“.
- 'These guys are crazy': Barnaby Joyce backs 'Nazi' expulsions after backtrack [online]. The Guardian [cit. 2018-11-04]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 4 November 2018. Je zde použita šablona
- ↑ LEUNG, Edwin Pak-wah. Historical Dictionary of the Chinese Civil War. [s.l.]: Scarecrow Press, 2002-10-16. Dostupné online. ISBN 978-0-8108-6609-6. S. 88. (anglicky) Je zde použita šablona
{{Cite book}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ GUSTAFSON, Barry. Lenin's Legacy Down Under. Redakce Trapeznik Alexander. [s.l.]: Otago University Press, 2004. ISBN 1-877276-90-1. Kapitola Chapter 2: New Zealand in the Cold War World, s. 29–30. Je zde použita šablona
{{Cite book}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ JESSON, Bruce; RYAN, Allanah; SPOONLEY, Paul. Revival of the Right: New Zealand Politics in the 1980s. 1st. vyd. [s.l.]: Heinemann Reed, 1988. ISBN 0-7900-0003-2. Kapitola Chapter 4: Remoralising Politics, s. 82–84. Je zde použita šablona
{{Cite book}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ JAMES, Colin. New Zealand Government & Politics, Fifth Edition. Redakce Miller Raymond. [s.l.]: Oxford University Press, 2010. ISBN 9780195585094. Kapitola Chapter 7.3: National, s. 491. Je zde použita šablona
{{Cite book}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ JAMES, Colin. Te Ara: The Encyclopedia of New Zealand. Party Principles - National Party. [s.l.]: [s.n.], 21 May 2012. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 17 November 2012. Je zde použita šablona
{{Cite encyclopedia}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ JAMES, Colin. Te Ara: The Encyclopedia of New Zealand. Party composition and organisation - National Party. [s.l.]: [s.n.], 21 May 2012. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 17 November 2012. Je zde použita šablona
{{Cite encyclopedia}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ A. Barry, Nicky Hager. The Hollow Men. Wellington: Community Media Trust, 2008. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2015-04-15. Je zde použita šablona
{{Cite AV media}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ Colin James, "National," p.491
- ↑ The Guardian comment, December 9, 2003. "Invasion of the entryists" by George Monbiot. Online at [1] and Archived copy [online]. [cit. 2007-10-25]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2007-11-18. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“., retrieved on October 25, 2007. - ↑ DESK, Telegraph Comment. www.telegraph.co.uk. How you can help Jeremy Corbyn win - and destroy the Labour Party [online]. 15 July 2015 [cit. 2018-05-04]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 16 November 2017. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ GRIERSON, Jamie. Daily Telegraph urges readers to 'doom' Labour by backing Jeremy Corbyn [online]. 15 July 2015 [cit. 2018-05-04]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 4 May 2018. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ HELM, Toby; HACILLO, Alex. Secret tape reveals Momentum plot to seize control of Labour. The Observer. 2017-03-18. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2019-07-05. ISSN 0029-7712. (anglicky) Je zde použita šablona
{{Cite news}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ Row over Labour MP's 'democracy roadshow'. www.bbc.com. 2018-08-21. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2019-07-17. (anglicky) Je zde použita šablona
{{Cite news}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ JONES, Owen. Tories courted the Ukippers: now they'll be consumed by them. The Guardian. August 30, 2018. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne July 25, 2019. Je zde použita šablona
{{Cite news}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ Deselect your Remainer Conservative MP [online]. 2019-01-22 [cit. 2021-07-06]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2019-07-17. (anglicky) Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ MUELLER, Benjamin. New Members Flood U.K.'s Conservatives, Yanking the Party Right. The New York Times. July 19, 2019. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne July 25, 2019. Je zde použita šablona
{{Cite news}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ Archived copy [online]. [cit. 2018-03-15]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2015-10-17. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. PFAFF, WILLIAM. Despite the Smell of Death, Tories Will Likely Hang On. Los Angeles Times. Los Angeles, Calif.: June 17, 1986, s. 5. Je zde použita šablona{{Cite news}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ Horton, Richard (2014) Offline: the Kim Doctrine The Lancet, Sep 6, 2014, Vol.384(9946), p.840
- ↑ Leslie, A. (1999). Missionaries and Mandarins. United Nations Chronicle, 36(2), 82-83.
- ↑ New York Consolidated Laws, Election Law - ELN § 5-304.3 Enrollment; change of enrollment or new enrollment by previously registered voters [online]. State of New York, December 1, 1985 [cit. 2019-08-07]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne August 7, 2019. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ New York Consolidated Laws, Election Law - ELN § 6-120. Designation and nomination; restrictions [online]. State of New York [cit. 2019-08-07]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne August 7, 2019. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“.
Související články
Externí odkazy
- "Problems of Entrism" od Teda Granta s úvodem Petera Taaffeho a různé spisy Trockého vydané v brožuře Militant tendency.