Els moderns
The Moderns ![]() | |
---|---|
Fitxa | |
Direcció | Alan Rudolph ![]() |
Protagonistes | Keith Carradine Linda Fiorentino John Lone Wallace Shawn Geneviève Bujold Geraldine Chaplin Kevin J. O'Connor Charlélie Couture Brooke Smith ![]() |
Producció | David Blocker ![]() |
Guió | Alan Rudolph i John Bradshaw ![]() |
Música | Mark Isham ![]() |
Fotografia | Toyomichi Kurita ![]() |
Vestuari | Renée April ![]() |
Distribuïdor | Netflix ![]() |
Dades i xifres | |
País d'origen | Estats Units d'Amèrica ![]() |
Estrena | 1988 ![]() |
Durada | 126 min ![]() |
Idioma original | anglès ![]() |
Versió en català | ![]() |
Rodatge | Montreal ![]() |
Color | en blanc i negre ![]() |
Recaptació | 2.011.497 $ ![]() |
Descripció | |
Gènere | drama, comèdia i melodrama ![]() |
Lloc de la narració | París ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Els moderns (títol original: The Moderns) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Alan Rudolph el 1988. Ha estat doblada al català.[1]
Argument
Ambientada al París dels anys 20. Un pintor nord-americà, Nick Hart, treballa per a un diari de París. Serà a través d'aquest mitjà que ben aviat es trobarà amb el seu passat i amb, segons creu, la possibilitat de modificar-lo. Nick, que il·lustra les columnes del rotatiu, té davant de si la foto de la seva exdona, Rachel, en braços d'un ric home de negocis. És evident que encara l'estima i potser ella també conserva viva la flama. Aquesta és una de les raons per les quals accepta un brut tracte: falsificar tres quadres que pertanyen a l'amant de Rachel.[2]
Repartiment
- Keith Carradine: Nick Hart
- Linda Fiorentino: Rachel Stone
- Wallace Shawn: Ocell
- Geneviève Bujold: Libby Valentin
- Geraldine Chaplin: Nathalie de Ville
- Kevin J. O'Connor: Hemingway
- John Lone: Bertram Stone
- Charlélie Couture: L'Evidència
- Elsa Raven: Gertrude Stein
Premis i nominacions
- 1988: Premis Independent Spirit: 3 nominacions, entre les quals la de millor fotografia
- 1988: Festival de Venecia: Nominada al Lleó d'Or
- 1988: Critics de Los Angeles: 2 premis incloent millor fotografia. 3 nominacions
Crítica
- " Va ser el film pel que Alan Rudolph va obtenir un reconeixement més ampli, però va decebre, i amb raó, a devots d'anteriors pel·lícules del director (...) La pel·lícula és bonica de veure i es nota la complicitat dels actors amb el director, però també és esteticista, superficial i autocomplaent, molt diferent de les pel·lícules profundes, que no solemnement romàntiques, de Rudolph[3]